Laila Colding Lagermann

FARVEDE
FORVENTNINGER

Aarhus Universitetsforlag

BRUN SKOLING

”Din klamme negerbolle”

Jeg husker stadig den kropslige fornemmelse af lammelse, da ordene ramte mig. Jeg gik i 5. klasse, og ordene kom fra min bedste veninde. Lammelsen og det kraftige ubehag, der var forbundet med den, ramte mig, fordi ordene markerede en forskel mellem mig og min veninde. Men det virkelige ubehag blev udløst af den klokkeklare fornemmelse af, at forskellen lå hos mig. Det var mig, der var anderledes. Ikke hende.

Normalt kunne vi, min i øvrigt rigtig gode veninde og jeg, når bølgerne indimellem gik højt, have pingpong-diskussioner – én til mig, én til hende: ”Din nar!”, ”Hvad med dig selv, din idiot” og så derudaf. Men forskellen fra denne diskussion og tidligere diskussioner var, at skældsordene i tidligere diskussioner kunne gå begge veje. Det handlede blot om, hvem der var hurtigst i replikken og fik sagt det først: Vi kunne med andre ord begge være ’narren’ eller ’idioten’ i vores skænderier. Men med ’negerbolle’ var det anderledes. Det mærkede jeg helt tydeligt. For hvad kunne jeg komme igen med på negerbolle? Hvad er på linje med negerbolle? Hvad er det modsatte af en negerbolle? Hvorfor kunne jeg ikke komme på et ord, der kunne ramme tilbage? Det var, som om ordene satte et endeligt punktum for vores diskussion den dag. Hun havde vundet diskussionen.

Den ulighed var ny for mig. Det var første gang, jeg stiftede bekendtskab med det, som jeg senere og gennem mit arbejde som lærer fik en stigende fornemmelse af, og som jeg gennem mine videre studier kom til at kende som social magtulighed, hvor det, vi gennem sproget navngiver ’det andet’, og det, vi netop ikke navngiver det ’normale’, kan forstås som en effekt af magt.

Eksemplet viser, hvordan sort hår og brun hud gør en forskel – ikke bare for mit 5.-klasses-jeg, men for langt de fleste af de børn, der med deres brune hud og sorte hår ligner mig. Det, vi ofte betegner som ’kultur’ eller ’etnicitet’, markerer en forskel, der hænger sammen med, hvordan andre mennesker aflæser os, og hvilken betydning de lægger i deres aflæsning. Sådan er det også i skolen – både blandt børnene og de voksne.

Farvekoordinering

I antologien Brun skriver cand.mag. i filosofi Tara Skadegaard Thorsen om sine lignende oplevelser med det, hun i sit essay kalder ”brun skoling”. Hun fortæller om sin opvækst i først Hellerup og senere i Farum. Fortællingerne kredser om hendes oplevelser af forskelsbehandling i skolen. Om at blive sat i bås. Som brun. Om, hvordan det at være tosproget på en international skole i Hellerup var helt anderledes, end det var, da hun senere gik på en folkeskole i Farum.

På skolen i Farum dykkede hun pludselig gevaldigt i sine karakterer i forhold til på skolen i Hellerup, ligesom hun oftest blev sat i gruppe med de tre andre brune børn i klassen. Og som forfatterinden tørt konstaterede efter at have rettet sin engelsklærer i stavningen af colour: Selvom lærerne ikke kunne stave til colour, så kunne de godt organisere efter det.

Hendes historie er ikke enestående, og jeg er i min forskning stødt på flere lignende fortællinger fra andre brune børn i skolen. Det samme gælder internationalt, hvor blandt andre de britiske professorer i sociologi Deborah Youdell og David Gillborn samt den amerikanske professor i uddannelsesforskning Christine Sleeter har vist, at lærere – mere eller mindre ubevidst – ’farvekoordinerer’ børnene i deres klasser. Og mine og andres studier viser, at det er et problem, når vi som samfund vil undgå at reproducere social ulighed og tværtimod stræber efter at øge børns chancelighed i skolen og i livet. Når hår- og hudfarve er med til at bestemme, hvordan børn bliver mødt i skolen, er der risiko for, at vi i stedet kommer til at fastholde eller forstærke bestemte mønstre og social ulighed.

I min ph.d.-afhandling fra 2015 undersøgte jeg, hvilken betydning oplevelser af marginalisering, diskrimination og forskelsbehandling har for det, jeg dengang kaldte unge ”med etnisk minoritetsbaggrund. Desuden så jeg på, hvad der skal til for, at eleverne overskrider den form for marginalisering.

Jeg havde primært fokus på elevernes perspektiver, fordi jeg ønskede at inddrage nogle stemmer, der alt for ofte er fraværende i debatten. Senere er jeg blevet optaget af, hvordan skoler og professionelle kan arbejde med og forholde sig konstruktivt og kritisk til den forskelsbehandling og marginalisering, som mange af disse elever oplever i skolen, fordi min forskning peger på, at eleverne sjældent kan bryde med den alene.

Brun, etnisk, tosproget eller …

Engang talte vi om ’fremmedarbejdere’, senere om ’indvandrere’, så om ’tosprogede’. Så hed det ’med anden etnisk baggrund end dansk’, så ’etniske minoriteter’ – men hvad er det egentlig, vi taler om?

Med henvisning til et oplevet krav om politisk korrekthed vil mange måske hævde, at det er vanskeligt at finde ud af, hvad vi ’må’ sige om den gruppe af børn, som bogen her handler om. Og jeg vil ikke lægge skjul på, at jeg selv af flere omgange har kæmpet med den problematik.

Minoritetsforskningen tager udgangspunkt i en forståelse af, at vi kun kan undersøge minoritetsforhold som et samspil mellem minoritet og majoritet. Minoritet kan kun forstås, når det ses i forhold til det, det adskiller sig fra, nemlig majoritet – kun dér bliver det overhovedet relevant med en betegnelse. Og de betegnelser, vi bruger, er langtfra uskyldige, fordi de, som jeg vil vise, producerer noget og får effekter for nogen.

Som forskere, politikere og professionelle i skolen må vi derfor være særligt opmærksomme på, hvilke ord vi bruger, fordi vi har en særlig magt til at definere – og fordi sproget og de definitioner, vi bruger, skaber en virkelighed, som andre skal leve med effekterne af.

I Danmark har vi i mange år haft særligt fokus på tosprogethed og dansk som andetsprog og senest flersproglighed. Med god grund – sproget er vigtigt for børns læring og trivsel. Men det er et problem med disse betegnelser i situationer, hvor det faktisk ikke er betydningen af to eller flere sprog, det handler om.

I bogen Tvetunget uddannelsespolitik – dokumentation af etnisk ulighed i skolen peger lektor i dansk som andetsprog og tosprogethed Bergthóra Kristjánsdóttir og projektkonsulent Lene Timm på, at ordet ’tosproget’ i dag benyttes synonymt med ’sort’, og de viser, hvordan tosprogethed mange gange kommer til at skygge for det, som i virkeligheden er på spil: for eksempel nationalitet, etnicitet, hudfarve eller religion.

Der findes ingen faste udtryk, som er passende i alle samfund og til alle tider. Det vil altid være vanskeligt at afgøre, hvad vi skal kalde ’det’. Løsningen må derfor blandt andet være, som lektor i minoritets- og uddannelsesforskning Jette Kofoed skriver, at vi som forskere, men også som politikere og professionelle, er præcise i vores ordvalg og gør os umage for at bruge benævnelser, der svarer til det, vi faktisk ønsker at beskrive.

Lærere må for eksempel overveje, om der faktisk er tale om en sproglig situation, når de taler om et barn som to- eller flersproget. Eller om det faktisk handler om noget andet end sprog i den givne situation.

Bruger vi ordet ’etnicitet’ om en situation, hvor det rent faktisk handler om etnicitet og kulturelle tilhørsforhold, eller kommer ordet til at skygge for, at det faktisk er vores forståelser af og forventninger til brunhed, vi skal være opmærksomme på? Og bruger vi ordet ’brunhed’, når udfordringen handler om elevernes hår- og hudfarve, eller blander det brune sig måske i situationen med elevens religiøse tilhørsforhold? Det er ikke altid helt let af afgøre, men det er vigtigt at være bevidst om.

Inspireret af foreningen Mino Danmark, hvor jeg er en del af styregruppen, betegner jeg den gruppe af elever, som vi taler om her, som ’minoritetsetniske elever’. ’Minoritetsetnisk’ betegner en minoritet, der i mødet med en majoritet er – eller bliver gjort til – en minoritet i kraft af sin etnicitet. I forskningen taler vi om den mekanisme som ’etnificering’. I bogen her bruger jeg betegnelsen minoritetsetnisk, da det lige nu er den betegnelse, der kommer tættest på den forståelse af etnicitet, jeg anvender i min forskning.

Mit fokus er særligt på, hvilken betydning bestemte elevers hår- og hudfarve har for deres møde med og oplevelser i skolen. Hår- og hudfarve ser nemlig ud til at være en forskelsmarkør ikke bare hos eleverne, men i høj grad også hos lærerne. Og meget tyder på, at denne forskelsmarkør blandt andet viser sig ved, at eleverne bliver mødt med lave eller måske rettere ’farvede’ forventninger i skolen.

”Hvor taler du flot dansk”. En tilsyneladende uskyldig kommentar, velment og måske endda sendt afsted med en anerkendende og positiv intention. Men selvom intentionen er god, så betyder det ikke, at effekten også er det. For effekten af en sådan udtalelse er for mange oplevelsen af, at der til en brun krop automatisk knytter sig negative, farvede forventninger om, hvad dette menneske kan udtrykke.

Jeg har i bogen her valgt at betone farveaspektet, selvom brunhed aldrig står alene. Det blander sig for eksempel med køn – der er forskel på, hvordan ’brun pige’ og ’brun dreng’ opleves og aflæses af andre. Det blander sig også med det, vi kunne kalde ’muslimskhed’ og med andre sociale kategorier som socioøkonomisk baggrund, alder og nationalitet, for blot at nævne nogle. Alligevel er det farveaspektet, der i mine og andres studier træder i forgrunden i læreres fortællinger om denne gruppe af elever. Og det er derfor, det er det, jeg retter blikket mod her.

Fra race til racialisering

I sin ph.d.-afhandling fra 2009 skriver Lene Myong, der forsker i transnational adoption, om det ubehag, der ofte er forbundet med at tale om race og den betydning, vi tilskriver race, når vi kategoriserer mennesker ud fra blandt andet deres hår- og hudfarve. Racialisering kalder vi det.

”Det er, som om min krop modsætter sig italesættelsen af r-a-c-e. Ordet vil ikke rigtig op gennem min hals og ud af min mund”, skriver Myong, ”for der er noget ved race, som genererer stærkt ubehag og modstand i både en dansk og en bredere europæisk kontekst”.

Myong peger samtidig på, at det kan være problematisk, hvis ’race’ opfattes som noget, der er et overstået kapitel efter 2. verdenskrig, og som vi derfor ikke længere kan tale om. En vigtig pointe er nemlig, at vi i stedet for at forstå race som et fast og naturligt system af genetiske forskelle må se det som et system af socialt konstruerede kategorier, som vi sammen er med til at forme og skabe. Det betyder, at raciale fænomener, særligt fysiske markører som hår- og hudfarve, har forskellige betydninger, alt efter hvilken historisk eller social sammenhæng de indgår i.

Vi er altså alle indlejrede i racialiseringsprocesser, der placerer os mere eller mindre fordelagtigt i bestemte kontekster og interaktioner. Derfor må vi ikke være bange for at tale om race og racisme. Tværtimod må vi, som også Myong foreslår, vove det for at blive klogere på, hvordan vi konstruerer forestillinger om race, her altså med særlig vægt på hudfarve, og hvilken betydning vi tillægger den. Samtidig må vi være opmærksomme på, at race ofte ikke står alene, men blander sig med andre sociale kategorier som køn, socioøkonomisk baggrund, alder, nationalitet og religion. Det ser vi for eksempel, når undersøgelser viser, at det især er minoritetsetniske drenge af forældre med en lav uddannelsesmæssig baggrund, der har vanskeligt ved at opnå anerkendelse i skolen. Her kan de tre kategorier vanskeligt skilles ad.

Myong rejser desuden spørgsmålet om, hvordan vi kan tale om fænomenet, uden at de ord, vi bruger, kommer til at stigmatisere eller klistre til enkeltindivider eller bestemte grupper, når det faktisk er forholdene mellem mennesker, mellem minoritet og majoritet, der er interessante? Det er først i minoritetens møde med majoriteten, at forskellene og problemerne opstår. I skolen er det altså forholdet mellem skolekulturen, lærerne og eleverne, der bør interessere os: Hvilken betydning får brun hud, sort hår og måske et navn, der ikke rimer på hvid danskhed, for børnenes muligheder i skole og uddannelse?

En vigtig pointe er dog, at uanset hvad vi kalder eleverne, så er der tale om sociale fænomener. Ordene ’brun’, ’tosproget’ eller ’etnisk’ fortæller altså ikke noget om, hvad eleverne er eller har, men kun om, hvad de gør og gøres til – blandt andet i skolen.

Det, der optager mig, er altså ikke, at nogle elever er brunere eller mørkere i huden end andre, men hvordan de gøres brunere end andre gennem læreres, andres og egne ord og handlinger. Vi kan ikke tale om etnicitet som en kerne, man har eller er, eller om race som noget, man tilhører i biologisk forstand. Men vi kan – med bevidstheden om, at det er det, vi gør – bruge disse betegnelser til at kritisere og analysere, hvordan det opleves eller kan opleves, at ’være’ minoritetsetnisk barn i skolen i dag. Med det udgangspunkt kan lærere tage bestik af og måske endda også tale med deres elever om oplevelser af anderledeshed og fremmedgørelse i, men også uden for skolen, så eleverne ikke – sådan som det ofte er tilfældet – bliver ladt alene med dem.

Farvetest

I bogen Brun mands byrde fra 2013 fortæller forfatteren Hassan Preisler, der er barn af en mor fra Danmark og en far fra Pakistan, om sine oplevelser med at være bærer af en brun krop i et hvidt land. På et tidspunkt i bogen tager han os med til et af sine foredrag for en større gruppe af unge mennesker.

Til foredraget laver han en test med tilhørerne, som hedder ”The Implicit Association Test”, der handler om det, man kunne kalde ’indbyggede forestillinger’.

Han forklarer sit publikum, at han nu, for eksperimentets skyld, skaber to kategorier: ’hvid’, der hører til højre hånd, og ’farvet’, der hører til venstre hånd. Tilhørerne skal så række den hånd op, som de mener knytter sig til det ord, han siger. Herefter begynder testen med, at Preisler remser en række navne op med en tydelig pause mellem hvert navn: ’Bent’ … ’Martin’… ’Muhamed’ … ’Nagieb’ … ’Samir’ … ’Jens’ … ’Hussein’ … ’Søren’ og så videre. De unges hænder flyver op og ned i hurtigt tempo, og forfatteren konstaterer, at opgaven var let, fordi der er stærke associationer mellem for eksempel ’Hussein’ og ’farvet’ og ’Søren’ og ’hvid’.

Så fortsætter han testen ved at introducere to andre kategorier: ’godt’ hører til højre hånd, og ’skidt’ til venstre hånd. Opremsningen lyder nu sådan: ’slem’, ’retfærdig’, ’flittig’, ’klog’, ’doven’, ’ond’, ’fantastisk’, ’vold’, ’tyv’, ’smerte’, ’grim’. Igen konstaterer han, at øvelsen er let, fordi ’grim’ og ’skidt’ hænger sammen, ligesom ’fantastisk’ og ’godt’.

Derefter bliver det sværere. Nu sætter han to helt adskilte kategorier sammen: ’hvid’ og ’godt’ er højre hånd, mens ’brun’ og ’skidt’ er venstre hånd. Publikum nikker, og han går i gang med at remse op: ’Malik’, ’Peter’, ’slem’, ’retfærdig’, ’Bent’, ’flittig’, ’Martin’, ’klog’, ’Nagieb’, ’Samir’, ’ond’, ’fantastisk’, ’vold’, og så videre. Nu flytter publikums hænder sig igen op og ned, om end en del mere tøvende. ”Det var sværere, men det kunne lade sig gøre”, konstaterer forfatteren.

Så fortæller han dem, at de nu skal prøve at vende det hele om, så det er ’hvid’ eller ’skidt’ til højre hånd eller ’farvet’ eller ’godt’ til venstre hånd, og så begynder han sin remse: ’doven’, ’Asad’, ’Jens’, ’flittig’, ’dygtig’, ’Bent’, ’Martin’, ’Nagieb’, ’dum’, ’retfærdig’, ’intelligent’, ’Samir’, ’venlig’, ’ond’, ’fantastisk’ og så videre. Publikums hænder tøver, øjnene flakker, og alting går i opløsning og over i stille mumleri.

Midt i denne opløsning fortæller forfatteren, at testen blev svær, fordi der er stærke associationer mellem ’det hvide’ og ’det gode’. ’Hvid’ og ’venlig’ går sammen, ligesom ’hvid’ og ’Søren’, men når vi skal sætte ’farvet’ og ’godt’ sammen, så får vi problemer.

I bogen fortæller Preisler, at han på Harvard-universitetets hjemmeside selv har taget de forskellige test, og at også han har en ubevidst præference for det hvide. Selvom han er brun, foretrækker han – ligesom en overvejende del af hans publikum – hvid frem for farvet.

Eksemplet med Hassan Preisler og testen bekræfter det, som flere forskere i både ind- og udland har påpeget, nemlig at hvid på mange måder fungerer som et usynligt ideal. Ikke kun for mennesker med lys hud, men også blandt mennesker med mørk hud, sådan som Preisler fortæller om det i sin bog.

Det samme ser vi i filmen Dukketesten, som Preisler producerede for Institut for Menneskerettigheder i 2008. Filmen blev vist i anledning af 60-året for FN’s Verdenserklæring om Menneskerettigheder.

I filmen får 4-8-årige børn i danske institutioner valget mellem en brun og en hvid dukke, der ud over hudfarven er fuldstændig identiske. Hvilken dukke vil de helst lege med? Hvilken dukke er den pæneste? Langt de fleste børn vælger den hvide dukke, ligesom tilfældet er i den originale amerikanske ”Doll Test” fra 1940.

Hassan Preislers to historier er tankevækkende eksempler på, hvordan vores forventninger og forståelser spiller ind i forhold til møder med andre mennesker. Selvom vi slet ikke kender dem, så forventer vi os noget bestemt af dem. Den viden kan vi overføre til skolen, fordi vi i forskningen også her ser, at sociale, klassemæssige, køns- og racemæssige forestillinger og forståelser er med til at forme læreres indbyggede forestillinger om, hvordan børn skal være i skolen. Og det har afgørende betydning for børnenes liv – både i og uden for skolen.

Passende elevhed

David Gillborn peger i sin bog ’Race’, Ethnicity and Education fra 1990 på, hvordan skolekulturer rammesættes af læreres formelle og uformelle konstruktioner af og forestillinger om ’den ideelle elev’. Her ser vi, at social klasse, køn og racemæssige forestillinger og forståelser har stor betydning for det, man kunne kalde ’passende elevheder’. Men hvad betyder det?

Jo, det betyder, at vi ikke møder andre mennesker ud fra et blankt udgangspunkt, men snarere ud fra nogle forforståelser, hvor de mennesker, vi møder, på forhånd er defineret som nogle bestemte ’slags’er’, sådan som vi også så i Hassans Preislers skildring af ”The Implicit Association Test”.

Gillborns pointe er, at der til vores forforståelser for eksempel af køn, social klasse og hudfarve knytter sig nogle særlige forventninger og opfattelser af, hvordan personen er eller vil opføre sig. Vi inddeler med et ord hentet fra socialpsykologien andre mennesker i ’sociale kategorier’.

Det er helt naturligt. Vi har alle – bevidst og ubevidst – opbygget nogle måder at orientere os i verden på, så vi ikke hver dag skal forholde os forfra til alt det, vi møder på vores vej.

Vi bruger sociale kategorier til at forstå, hvem det er, vi står overfor, og hvem vi selv er i mødet med den anden. Sociale kategorier fungerer som en slags orienteringsredskaber, der hjælper os med at sortere og til at inkludere og ekskludere os selv og hinanden. En inkluderende måde at tænke på kan være: ”Nåh, det er en kvinde – det er ligesom mig selv”, og en ekskluderende kan så være: ”Aha, det er en mand – det er noget andet end mig”.

Kategoriseringer foregår altså ofte som her helt intuitivt, uden at vi er bevidste om det, og Gillborns pointe er, at der i vores forståelser ligger sociale, klassemæssige, køns- og racemæssige forestillinger, som vi nogle gange bliver nødt til at kigge bevidst og kritisk på. Ikke mindst i skolen.

I skolen spiller kategoriseringer af eleverne en rolle i forhold til det, som lærerne oplever som ’passende elevheder’. Vores orienteringsstrategier i forhold til social klasse, køn, hår- og hudfarve holdes op imod et baggrundstæppe af, hvilken adfærd og elevtype vi finder rigtig, forkert og passende i skolen.

EN HVID SKOLEKULTUR

Social ulighed – også i skolen

Som en del af mine ph.d.-studier fulgte jeg nogle elever på en skole i København og nogle elever på en skole i Malmø. En af de første dage, jeg tilbragte på skolen i København, kiggede en af de muslimske piger pludselig indgående på mig og spurgte mig nysgerrigt: ”Du er da ikke dansk, er du?” Jeg fortalte hende, at jeg er resultatet af en mor fra Danmark og en far fra Yemen, og at jeg er født og opvokset i Danmark. Det affødte straks et spørgsmål fra pigen om, hvorvidt min far er muslim, og da jeg bekræftede, lyste hun op og råbte tværs gennem klassen: ”Hey, Saad! Har du hørt det? Hun er muslim!” Jeg svarede hende hurtigt, at jeg ikke er muslim, og hun spurgte undrende: ”Men sagde du ikke lige, at din far er muslim?” Jeg nikkede og samtykkede stille, fordi jeg med min baggrund er klar over, at jeg ifølge Islam tilhører den religion, som min far bekender sig til.

Eksemplet viser en social og kulturel forhandling af, hvem jeg ’er’, med afsæt i hvordan jeg ser ud: brun hud, brune øjne og brunt hår. Og det viser samtidig, at netop mit udseende, og den efterfølgende forhandling med de unge, fik inkluderende effekter for mig som forsker. Konstateringen af, at min far er muslim, gav mig tilsyneladende adgang til nogle af de drenge, jeg gerne ville i dialog med.

Men nogle gange kan forhandlingerne resultere i det modsatte, nemlig at man ekskluderes fra det, man forsøger at få adgang til – sådan som vi så det i det indledende eksempel, hvor jeg med ordet negerbolle blev ekskluderet fra at deltage i diskussionen på lige fod med min veninde.

De forskelle mellem individer og samfundsgrupper, vi finder i et samfund, kaldes social ulighed, hvis forskellene vel at mærke har en tydelig sammenhæng med individernes eller samfundsgruppernes placering i samfundsstrukturen, og hvis de viser sig som forskelle i levevilkår og livschancer. Social ulighed handler kort sagt om forskelle i menneskers adgang til samfundets ressourcer.

Når vi taler om social ulighed, taler vi altså om strukturer og vilkår, der begrænser eller skader en gruppes sociale status, levevilkår og livschancer – uanset om det, der kategoriserer gruppen, er socialklasse, køn, race, etnicitet eller noget helt femte.

I et studie af afrikansk-caribiske drenge i Storbritannien og deres oplevelser af ulighed i skolen, viser Deborah Youdell, hvordan forskelsbehandling og kategorisering i skolen har afgørende og begrænsende betydning for, hvordan drengene bliver set og forstået. Og i en dansk sammenhæng har det samme billede vist sig for minoritetsetniske drenge, der kommer fra det, vi ofte betegner som uddannelsesfremmede hjem.

I 2016 pegede en stor kvantitativ undersøgelse på 240 deltagende skoler fra 13 forskellige kommuner på, at lærernes vurdering af eleverne afhænger af forældrenes uddannelsesmæssige baggrund, af elevernes køn og af det, der i undersøgelsen betegnedes som elevernes etniske baggrund. I undersøgelsen konkluderede forfatterne på den baggrund, at det ikke endnu er lykkedes at bryde den sociale arv, at piger på de fleste områder klarer sig bedre end drenge, og at majoritetsetniske elever på mange områder klarer sig bedre end elever med minoritetsetnisk baggrund.

Ulige adgang til skolen

Ifølge flere uddannelsesforskere er den kollektive kultur i skolen domineret af den uddannede, hvide middelklasse og dennes værdier og normer. Det betyder, at det, lærere gør i skolen, ofte er præget af nogle særlige forforståelser, som ser ud til at være styrende for, hvilke kasser børnene placeres i.

Det viser sig blandt andet ved, at hensigten med skolen ikke blot er, at eleverne skal lære det faglige stof, men at skolen også skal medvirke til at forme eller danne børnene som civiliserede, dannede og kompetente borgere. På den måde reproduceres et nationaløkonomisk og kulturelt fællesskab, der i sidste ende tager form efter den hvide middelklasse – det, man kunne kalde ’den ideelle borger’.

Men sagen er, at ikke alle børn – eller voksne – passer ind i de forståelser, der knytter sig til denne kategori, og nogle elever kommer derfor til at opleve sig ganske fremmedgjorte over for det, der foregår i skolen. Og for nogle elever betyder det, at de helt vælger skole og uddannelse fra.

I praksis betyder idealerne for passende elevhed samtidig, at kategorier for eksempelvis anerkendelse af elevadfærd formes af disse hvide middelklassemæssige idealer, og på den baggrund opstår der nogle kategorier for børnene, som kommer til at fremstå som mere selvfølgelige og ideelle end andre.

I et studie af minoritetsetniske elever i skolen viser lektor i pædagogisk antropologi Laura Gilliam for eksempel, at mange minoritetsetniske elever oplever at blive mødt med en forståelse af, at ’standarddansk’ er lig med begavelse, mens deres måde at tale dansk på, ’perkerdansk’, som de selv kaldte det, ofte blev opfattet som udtryk for dumhed og faglig svaghed.

Ikke alle børn har altså lige adgang til at opfylde og træde ind i idealbilledet af den passende elev. Nogle minoritetsetniske børn i skolen oplever at møde en kultur, der er domineret af nogle idealer og praksisser, som de ikke genkender som deres, og som dominerer og definerer normen for, hvad der er ’den rigtige’ viden, og hvad der ses som passende og upassende i skolen.

En helt almindelig, hvid skole

Josef, der er lærer med marokkansk baggrund på en skole, jeg besøgte i København, tydeliggjorde dette i et interview. Han lagde vægt på det ’hvide’ i sin beskrivelse af en skole, hvor godt 90 % af børnene havde en minoritetsetnisk baggrund. Josef beskrev sin skole som ”en helt almindelig folkeskole”, hvor man ifølge Josef kørte på ”de gamle traditioner og gamle måder at undervise på”. Han spurgte mig, om jeg havde hørt om ’hvide skoler’ og ’sorte skoler’, og da jeg bekræftede, fortsatte han sin beskrivelse af netop denne skole: ”Det er en helt almindelig, hvid skole, altså det er sådan en gammel skole med gamle traditioner”.

Det, der fangede min opmærksomhed i Josefs fortælling, var, at hans forståelse af ’sorte’ og ’hvide’ skoler tilsyneladende adskilte sig væsentligt fra min. Det gjorde den, fordi ’sorte skoler’ og ’hvide skoler’ blandt mange fagfolk i stedet henviser til skoler med en overvægt af elever med henholdsvis minoritets- og majoritetsetnisk baggrund.

Den hvidhed, der var kendetegnende for den ’hvide’ skole, som Josef talte om, havde meget lidt at gøre med diversiteten blandt eleverne på skolen og langt mere at gøre med den hvide homogenitet blandt lærerne. For Josef var det altså i højere grad lærerne og deres tilgang til læreplaner, pædagogik og undervisning, der var med til at forme skolens hvide kultur og traditioner og på den måde tilgodese skolens hvide elever.

Det, Josef oplever og beskriver, stemmer overens med det, vi både nationalt og internationalt betegner ’institutionel racisme’. I uddannelsesforskningen taler vi om institutionel racisme, når uintenderede og ubetænksomme handlinger får som effekt, at de diskriminerer – uanset deres hensigt. Det betyder, at henholdsvis minoritetsetniske og majoritetsetniske elever på den slags ’hvide’ skoler ikke har lige adgang til det, de forventes at tage del i. Det havde også læreren Per, som jeg interviewede i forbindelse med min ph.d.-afhandling, flere oplevelser af i sin hverdag.

Undervisning, der bygger bro

Per fortalte mig på et tidspunkt om en episode, hvor han på gangen havde mødt tre elever fra parallelklassen til den 9. klasse, hvor han selv var dansklærer. Han beskrev i den forbindelse, at de tre elever var nogle af dem, han indimellem stødte på uden for skolen i den udsatte bydel, de var en del af. Her havde de ofte gang i ting, som ifølge Per ikke var ”specielt fornuftige”. Da han mødte de tre elever på gangen, sad de med en antologi på ca. 600 sider, hvori de var blevet bedt om at læse en tekst af Henrik Pontoppidan.

Per standsede op og snakkede med eleverne og spurgte dem, hvor langt de var kommet med at læse. Eleverne pegede i bogen og fortalte ham, at de havde læst de første fire linjer. Per spurgte, om han måtte se bogen, og han bemærkede, at der allerede i den første linje indgik ordene ”husmandssted” og ”på sognegrænsen”. Han spurgte nysgerrigt eleverne, om de kendte disse ord; om de vidste, hvad et ”husmandssted” og en ”sognegrænse” var. Det gjorde de ikke, og Per fortalte mig, at de ikke havde forstået noget som helst. ”Det er kraftedeme ikke undervisning”, udbrød han, mens vi talte sammen, ”der er ingen idé i det, der er ikke noget udbytte i det for dem”.

Per understregede, at jeg ikke måtte forstå det sådan, at Pontoppidan ikke er undervisning, for han havde selv brugt netop Pontoppidan, når han underviste sin egen klasse i forfatterskabslæsning, og han var slet ikke i tvivl om, at Pontoppidans værker havde meget at sige eleverne i dag: ”Men fandeme ikke på den måde … altså!”

Med sin tydeligt kritiske tilgang peger Per på, at undervisning handler om at bygge bro mellem det faglige stof og børnene. Og det er lærerens ansvar. Lærere må tage bestik af forskelle og dermed også ulighed i børnenes adgang til det faglige stof, når de planlægger og gennemfører deres undervisning. Hvis lærerne ikke tager dette ansvar på sig, betaler eleverne prisen – i bedste fald ved at spilde tiden og i værste fald ved at få en oplevelse af, at det er dem, der er noget galt med, hvis de ikke forstår det, der foregår. Og indimellem er det tilmed eleverne, der bliver peget ud som problematiske, fordi de begynder at yde modstand mod denne form for oplagte meningsløshed. For eksempel ved at forstyrre undervisningen.

(Under)tryk avler modtryk

Når undervisning på den måde går hen over hovedet på eleverne, og de oplever meningsløshed, så medfører det ifølge de franske sociologer Pierre Bourdieu og Löic Wacquant en form for undertrykkelse. Det ser vi også i et berømt etnografisk studie af arbejderklassedrenge i en engelsk skole fra 1977. Her viser den britiske etnograf Paul Willis, hvordan ”the lads” – drenge med arbejderklasseforældre – syntes at være med til selv at reproducere deres sociale klassebaggrund ved at gå i opposition til skolens krav. Deres oplevelse af meningsløshed viste sig i modstand mod skolen, der betød, at de gik ud af skolen uden de kvalifikationer, som mange gange er en forudsætning for en opadgående social mobilitet. Både det franske og det britiske studie peger på, at det langtfra er ualmindeligt, at den form for undertrykkelse fremkalder modstand.

I bogen Refleksiv sociologi bruger Bourdieu og Wacquant franske arbejderklassedrenge som et eksempel på, hvordan undertrykte grupper gør modstand mod skolens forsøg på at disciplinere dem ud fra en kultur, der særligt er formet af den hvide middelklasse. Drengenes modstand kommer for eksempel til udtryk som ballade, småkriminalitet og grænseoverskridende adfærd. De peger samtidig på, hvordan drengene i kraft af netop deres modstand er med til at fastlåse sig selv i en undertrykt position. Der opstår en negativ spiral, som kun kan brydes ved, at drengene accepterer skolens kultur – også selvom det ikke giver mening for dem.

På den måde er de undertrykte fanget i et dilemma, hvor de kan vælge mellem to veje, der er lige utilfredsstillende. De har brug for, at skolen og lærerne viser dem nogle andre veje, hvor der er plads til, at deres forudsætninger og perspektiver kan få en plads i skolen og i undervisningen.

Sådan er det også for mange af de elever med minoritetsetnisk baggrund, jeg har mødt gennem min forskning, og det er her, kategorien ’minoritetsetnisk’ ikke kan stå alene, men tværtimod blander sig med kategorien ’social klasse’. Det er en vigtig viden at have med os, når vi vil forstå, hvorfor nogle børn gør modstand mod skolen. Det kan være den tavse modstand, vi ser, når børn rammes af skolevægring, eller den larmende, når de laver ballade eller endda er voldelige over for kammerater eller lærere.

Den amerikanske psykolog Ross Greene minder os i sit arbejde om, at børn gør det godt, hvis de kan, og det udgangspunkt er vigtigt, når vi møder børn af alle slags, der gør modstand mod skolens kultur og læringsformer. Og det bliver nemmere at huske, når vi anerkender og taler åbent om, at der er forskel på børn, og at alle børn ikke har lige adgang til det, der foregår i skolen.

Når børn i bekymrende grad optræder med andet end engagement og trivsel i skolen, må lærere og pædagoger derfor stille sig kritisk undersøgende og nysgerrigt over for egen praksis og undersøge, hvad det er, barnet prøver at fortælle med sin adfærd. Hvad er det, barnet har brug for? Greene kalder det at se med barnet i vanskeligheder frem for at se på barnet. Det er en etisk fordring, der må ligge som klangbund under alle professionelles arbejde med børn og unge mennesker i skoler og institutioner. Og det er den etiske fordring, der løber under min forskning – at jeg forsøger at se og forstå verden fra børnenes perspektiv.

HVORNÅR ER MAN DANSK NOK?

En verden i sort-hvid

”Jeg synes selv, at jeg er lige så dansk som alle andre danske piger, eller alle andre danskere, men det er jeg åbenbart ikke … i nogles øjne”. Sådan sagde den 16-årige pige Aisha, som jeg mødte i forbindelse med det feltarbejde, jeg lavede til min ph.d.-afhandling.

Aisha var muslim og kom fra Somalia, men hun havde boet i Danmark, siden hun var to år gammel og talte flydende dansk uden accent. Hun følte sig dansk, men oplevede, at hun ofte blev gjort forskellig fra og af andre danskere.

Hun fortalte mig, at hun flere gange var blevet mødt med spørgsmålet om, hvordan hun kunne kalde sig dansk, og hun oplevede, at der i spørgsmålet lå en markering af, at hun var forskellig fra den, der stillede spørgsmålet, og at forskellen – anderledesheden – lå hos hende – ikke hos den anden. Det var Aisha, der skulle forklare og forsvare sin danskhed, og hun følte sig på forhånd ekskluderet fra personer, der ikke behøvede at forklare, hvorfor de var danske.

Men hvorfor får Aisha og mange andre brune børn overhovedet spørgsmålet om, hvordan de kan kalde sig danske? Hvad er det, der gør, at vi kan stille den slags spørgsmål? Det handler i første omgang om, hvordan vi ser ud, og dernæst om, hvem der har magten til at kunne pege nogen ud og definere dem som anderledes. Aishas mørkebrune hud rimer ikke på hvid danskhed. Og tørklædet om hendes hoved stemmer ikke overens med forestillingen om en dansk, måske kristen, pige. Aishas udseende udløste med andre ord oplevelser af forskelsbehandling og diskrimination.

For eksempel fortalte hun, at hun næsten havde fået et job hos den lokale bager, da hun talte med ham i telefonen, men at hun fik afslag, da hun kort efter mødte op i butikken for at hente sit vagtskema. Her fik hun at vide, at det nok ikke gik alligevel, fordi de havde mange ældre kunder, der måske ville blive lidt skræmt over Aishas udseende og ikke mindst hendes tørklæde.

En af dem, der hjalp mig med at udskrive mine interviews til min ph.d.-afhandling, lagde ligesom jeg mærke til, at Aisha var en helt særlig pige. ”Hvor er hun dog en dejlig pige, hende Aisha”, sagde hun. ”Men hvorfor tager hun ikke bare det tørklæde af? Så ville hun jo ikke have problemer med at få job”. En tankevækkende kommentar, der med al tydelighed bekræfter, at Aisha er den, der må bære forskellen, det er hendes tro og hendes hudfarve, der bliver til forskellen og dermed problemet – ikke dem, der ser på Aisha og betragter og behandler hende anderledes.

Farveblindhed

Antropologer som danske Peter Hervik og norske Marianne Gullestad har pointeret, at ideologier om lighed er ganske udbredt i den nationale selvforståelse i de nordiske lande. I disse ideologier om lighed, om lige muligheder og potentialet i inklusion, kunne man tilføje, ligger en implicit forventning om, at vi fremstår så lidt forskellig fra det ’normale’ – eller normen – som muligt.

I praksis er idealet om lighed dog ikke helt uproblematisk. Det er det blandt andet ikke, fordi idealet om lighed ofte medfører det, vi kunne kalde ’hvid farveblindhed’. Udtrykket dækker i forskningen over en mere eller mindre bevidst ignorering af at se forskel – altså at vi undgår at anerkende og tale om farveforskelle mellem mennesker. Vi lader, som om forskellen ikke findes. Farveblindheden bliver hvid, fordi de fleste mennesker, der lever med brune kroppe i et overvejende hvidt samfund, ikke kan ignorere farveforskelle – de bliver mindet om deres påtvungne forskellighed hver dag.

Farveblindhed refererer til en hvid idé om, at etnicitet og race er ubetydelige sociale kategorier i det, vi gerne ser som et tolerant dansk samfund. Problemet er dog, at vi på den måde er med til at opretholde en misvisende forestilling om, at det at være hvid, sort eller brun ikke har nogen betydning for et menneskes eller en gruppes relative placering i det socioøkonomiske hierarki og national-kulturelle fællesskab.

Helt så enkelt er det desværre ikke i dagligdagen. Og også lærere kan blive fanget i idealer om farveblindhed, der ender med at virke modsat for deres elever. Læreren Julie viste mig et eksempel på, hvordan farveblindhed kan se ud i praksis. Hun sagde:

I det øjeblik, jeg går ind i klassen for at undervise, så ser jeg faktisk ikke forskellige nationaliteter, og det er lige meget, hvor de kommer fra. Det synes jeg er den eneste værdige måde at være på over for eleverne.

Julie forklarede mig i den forbindelse, at hun så mennesker før religion, nationalitet og så videre, og hendes udtalelse var uden tvivl sendt godt afsted. Men intentioner er ikke altid lig med effekt. Så selvom Julies vægt på farveblindhed sikkert var godt ment, så kom den til at skygge for den underliggende ulighed, som flere af især drengene i klassen fortalte mig, at de oplevede både i og uden for skolen.

Mathias eller Yousef

Selvom vi for længst har afskrevet den genetiske og dermed biologiske forståelse af race, så har vi ikke afskrevet betydningen af den. Det vil sige den betydning, som vi tillægger for eksempel sort hår og brun hud. Måske bilder vi os ind, at vi behandler alle mennesker – uanset hudfarve – lige, men på trods af gode intentioner kommer vi nærmest automatisk til at kategorisere de mennesker, vi møder i forhold til social klasse, køn, udseende og altså også hår- og hudfarve. Ligesom et navn kan blive afgørende for, hvordan et barn kategoriseres.

Det så vi i et forskningsprojekt fra TrygFondens Børneforskningscenter i marts 2019. I undersøgelsen havde man blandt andet præsenteret 1.264 folkeskolelærere i 4.-6.-klasser fordelt på 329 skoler rundt om i Danmark for en case med en dreng med indlæringsvanskeligheder og bedt lærerne tage stilling til, om de ønskede den nye dreng i deres klasse. Via lodtrækning havde forskerne sørget for, at drengen i den ene halvdel af spørgeskemaerne hed Yousef og i den anden hed Mathias. I begge tilfælde blev forældrenes uddannelsesniveau præsenteret på samme måde.

En af konklusionerne i undersøgelsen lød, at lærere i folkeskolen diskriminerer elever med mellemøstlige navne, fordi signifikant flere lærere i undersøgelsen foretrak at få Mathias ind i deres klasse frem for Yousef. ”Lærerne forskelsbehandler ikke, fordi de er racister, men fordi de ubevidst er præget af forestillinger om, at drenge med mellemøstlige navne opfører sig på en bestemt måde”, stod der for eksempel efterfølgende i en artikel på videnskab.dk.

Det er det fænomen, jeg tidligere refererede til som institutionel racisme, og det er vi nødt til at kunne tale om, hvis vi vil problemerne til livs. Selvom det er et strukturelt fænomen mere end et individuelt, så er det gennem menneskers bevidste stillingtagen og aktive handlinger, at disse strukturer kan udfordres eller brydes. De børn og unge, jeg har talt med, oplever netop forskelsbehandling i relation til andre konkrete personer, og derfor er det også i relationen til det enkelte barn, at lærere skal modarbejde og forhindre institutionel racisme.

Intentionel racisme

Nogle gange oplever minoritetsetniske elever dog også lærere, der på et mere personligt plan møder dem med fordomme. Det gjaldt også for Aisha, som vi allerede har mødt. Og hun var blot en af de unge, som fortalte mig om farveforskelle og oplevelser af forskelsbehandlinger, og fordi deres fortællinger var så enslydende og markante, besluttede jeg, at jeg i min afhandling måtte adressere dette i en artikel for sig selv. For også en anden af Aishas fortællinger gjorde stort indtryk på mig.

Aisha fortalte mig nemlig om læreren Erik, der nogle år tidligere havde skrevet et indlæg til B.T., hvor han hævdede, at ”muslimske kvinder med hovedtørklæde har et formørket syn på verden”, og at de ”ikke deltager i samfundet”. Aisha forklarede mig, hvor chokeret hun var blevet: Det chokerede hende, at Erik havde dette syn på kvinder med hovedtørklæde, men dét, der chokerede hende endnu mere, var følelsen af, at Eriks syn på disse kvinder også skulle implicere hende, fordi hun var en muslimsk kvinde, der bar hovedtørklæde.

Eriks fremhævning af ”muslimske kvinder med hovedtørklæde” gav Aisha et indtryk af, at han mente alle muslimske kvinder med tørklæde, og hun havde en klar oplevelse af, at han dermed også adresserede hende. Hun blev ked af at føle, at også hun i Eriks optik var anderledes end andre piger. Hun var ikke længere blot en helt almindelig elev i Eriks klasse. En helt almindelig pige. En hvilken som helst pige. Hun var nu – af Erik – defineret som en muslimsk pige, der bar hovedtørklæde. Hun var blevet en bestemt ’slags’ og oplevede sig forskelliggjort fra de andre piger i klassen. Aisha var meget optaget af at diskutere politik og samfundsanliggender, og hun kunne på ingen måde identificere sig med beskrivelsen af en muslimsk kvinde, der havde et ”formørket syn på verden”.

En almenmenneskelig præmis

Oplevelser af at blive forskelliggjort er ikke sjældne hos minoritetsetniske personer, selvom de ofte opleves på mere skjulte og subtile måder end i tilfældet med Aisha og hendes lærer Erik.

Kristina Bakkær Simonsen, der blandt andet forsker i social identitet blandt minoritetsetniske personer, har lavet et studie af unge minoritetsetniske personers selvforståelse og nationale tilhørsfølelse. Hendes studie peger på, at de unge har ”en subtil følelse af at blive opfattet som anderledes”, hvilket skyldes et særligt ”blik” fra andre, der er rettet mod dem på grund af deres udseende. De oplever, at de bliver forhindrede i og har svært ved at se sig selv som danske.

Aisha havde dog nægtet at lade sig sætte i bås på den måde, fordi denne kategorisering af Erik var begrundet i argumenter, som Aisha på ingen måde kunne relatere til. Hun konfronterede derfor Erik med synspunkterne i artiklen og tog på den måde kampen op for at blive set som en ganske almindelig pige, ligesom alle andre piger. Aisha var nemlig ikke som de kvinder, Erik beskrev i sin artikel. ”Han skulle måske nok have, ligesom, kigget tilbage og sagt: ’Aisha, hun er ikke sådan’, og så stoppet med at sige ’alle muslimske kvinder’”, sagde hun til mig. Hun gav udtryk for, at det, hun ønskede, var, at Erik faktisk både så hende som noget særligt – noget unikt blandt de ”kvinder med hovedtørklæde”, som Erik havde beskrevet – og at hun samtidig bare var ligesom alle andre kvinder.

Aishas historie er ikke ualmindelig blandt minoritetsetniske unge. Eller blandt mennesker i det hele taget. Faktisk kan man sige, at det er en slags almenmenneskelig præmis: En vaklen mellem ønsket om og behovet for at føle sig som noget særligt – noget unikt – og ønsket om og behovet for bare at være ligesom alle andre – noget universelt.

Når jeg holder oplæg om minoritetsetniske børn og unge, beder jeg ofte deltagerne om selv at overveje, hvornår de har brug for at føle sig unikke, og hvornår de helst vil undgå at skille sig ud og blot være ligesom alle andre. Der er ofte et mønster i svarene: Vi vil gerne være særlige på måder, der fremstår positive såvel for andre som for os selv. Og de gange, hvor vi gerne vil være ligesom alle andre, handler det oftest om at få dækket vores grundlæggende behov for at høre til.

Denne modsætning mellem at være noget i sig selv og være en del af et fællesskab kender vi blandt andet fra mobbeforskningen og fra klasserumsstudier, der er optagede af at undersøge dynamikkerne mellem individ og fællesskab. Inklusionsforskere er for eksempel optaget af, hvornår det at behandle mennesker forskelligt – ved eksempelvis at henvise børn til specialundervisning – kommer til at understrege forskelle og på den baggrund stigmatisere og begrænse børnenes muligheder, og hvornår det at behandle mennesker ens resulterer i ufølsomhed over for barnets unikhed – for eksempel i forhold til det enkelte barns behov, trivsel og læring.

For Aisha var det netop dette dilemma, der var på spil. Hun oplevede, at det ofte var negative karakteristikker, der blev hæftet på hende, og hun ønskede ikke at være unik, når det betød, at hun blev beskrevet negativt. Hun havde, som vi alle sammen har det, brug for at opleve sig selv som unik med positive for- og kendetegn. Hun forklarede mig det på denne måde: ”Sort bliver brugt som et negativt ord hver gang: sort kat, sort uheld, sorte penge. Hvid er derimod positivt: ’Manden på den hvide hest’”.

FORVENTNINGER SKABER VIRKELIGHED

Selvopfyldende profetier

Den norske professor i pædagogisk psykologi Terje Manger har forsket i og skrevet om sammenhængen mellem læreres forventninger og elevers motivation i skolen. Det er nemlig langtfra ligegyldigt, hvilke forventninger læreren møder sine elever med, og Mangers forskning har vist, at lærerens forventninger til eleven på mange måder fungerer som selvopfyldende profetier.

Fænomenet tager afsæt i studierne af det, der samlet går under betegnelsen Rosenthal-effekten, som viser, at der er en klar sammenhæng mellem læreres forventninger til bestemte børn og disse børns indsats og læring i skolen.

Hvis lærerne har høje forventninger til eleverne, så udviser de en mere positivt udfordrende adfærd, og det smitter positivt af på disse elevers selvforståelse. Har lærerne omvendt lave forventninger til et barn eller en gruppe af elever, påvirker det deres selvforståelse negativt. Og samlet set har dette naturligvis betydning for børnenes skolegang og for deres videre færd gennem livet.

Det er interessant, at disse forventninger har vist sig at være kønnede, socioøkonomiske og – altså – farvede. Det ser vi blandt andet i de studier af lærerforventninger, som professor i uddannelsesforskning Christine Rubie-Davies fra New Zealand har lavet i forhold til køn, og i amerikanske Rebecca Swanson Gehrkes studier af skoler i udsatte og fattige boligområder.

Samlet set peger studierne på, at lærernes forventninger ikke er uskyldige: de gør noget ved eleverne. I forhold til minoritetsetniske elever specifikt er billedet desværre ofte, at netop deres navn, hår- og hudfarve betyder, at de bliver mødt med lave forventninger. En intern rapport fra Mino Danmark peger for eksempel på, hvordan lærernes forforståelser og lave forventninger afspejler sig i børnenes selvopfattelser, og andre studier har vist, at det også påvirker deres præstationer og faglige resultater i skolen.

Forventningsfattigdom

Forventningsfattigdom, på engelsk poverty of expectations, er en betegnelse for det fænomen, at professionelle voksne har lavere faglige forventninger til et barn eller en bestemt gruppe af børn end de faktisk har forudsætninger for at kunne leve op til. Det så jeg et eksempel på i en 9. klasse, hvor drengen Hakim gik.

Hakim deltog som regel kun sporadisk i timerne, bortset fra i engelsktimerne, hvor han var meget ivrig for at deltage, selvom det tydeligvis var fagligt udfordrende for ham. Julie, som vi allerede har mødt, havde Hakim til både engelsk og fransk.

Julie beskrev Hakim som en ballademager – en kategori, han, ifølge Julie, delte med flere af de andre drenge i klassen. Hakim jokede konstant og tog ikke noget seriøst, sagde hun.

I mit interview med Julie spurgte jeg hende på et tidspunkt, hvordan hun håndterede det, når nogle af hendes elever gentagne gange bad om hendes hjælp. Jeg valgte at eksemplificere med en observation af Hakim i en engelsktime, hvor han ikke forstod, hvad han skulle. Selvom Julie gentagne gange forsøgte at forklare, så lagde jeg mærke til, at hun hver gang forklarede opgaven på samme måde, og at Hakim til sidst resignerede, selvom han til at begynde med var meget opsat på at løse den stillede opgave.

Julie svarede, at hun ikke mente, der var så meget at gøre. Og specielt ikke i forhold til Hakim, som hun oplevede som umoden og ukoncentreret. Hun fortalte mig også, at han havde ”fået lov” til at være med i hendes fransktimer, men at han deltog meget lidt i undervisningen. ”Der er en vis prestige i at være der, og ikke at blive sat af holdet”, forklarede Julie og fortsatte: ”Han er fra Libanon. Så det har altså en vis prestige at kunne sige: ’Jeg går på franskholdet’”. Alligevel understregede hun, at han under ingen omstændigheder skulle til afgangsprøve i faget.

Selvom Julie havde fortalt mig, at hun ikke så nationaliteter, men kun elever i sin klasse – at hun med andre ord var farveblind – så brugte hun hans libanesiske baggrund som forklaringsmodel, når hun skulle begrunde, hvorfor han havde ”fået lov” til at være med på franskholdet. Det viste sig altså, at hun alligevel havde nogle forudindtagede opfattelser af, hvad det vil sige at være fra Libanon. Hun tog for givet, at det af den grund var vigtigt for Hakim at være en del af franskholdet, og på den måde kom hun til at fastlåse ham i en kulturel eller etnisk særegenhed.

Julie kom med andre ord til at bruge en kategorisering af elever med libanesiske rødder som forklaring på en given adfærd i stedet for at undersøge, hvad der rent faktisk var på spil for Hakim i den konkrete situation. Og dette er ikke usædvanligt.

I rapporten fra Mino Danmark fortæller en ung minoritetsetnisk pige, at hun i 3. g fik en depression på grund af stress, og at de fleste lærere forklarede hendes sygdom med, at det nok skyldtes pres fra forældrene. Det var pigens oplevelse, at ”folk har opfattelsen af, at indvandrerpiger bliver presset hjemmefra til at gøre det godt og få gode karakterer”. En opfattelse, pigen tydeligvis ikke kunne genkende.

Problemet med denne type af kategoriforklaringer i forhold til læreres forståelse af etnicitet, nationalitet og så videre er, at de peger på en forholdsvis fikseret og homogen forståelse af, hvilken kultur der er kendetegnende for en bestemt gruppe af mennesker. I tilfældet med Hakim bliver Julies forklaring problematisk, fordi hun bruger hans libanesiske rødder til at karakterisere, hvem han er som person. Og denne karakteristik kommer til at farve Julies tilgang til Hakim i undervisningen.

Og hun var ikke den eneste af de lærere, jeg talte med under mit ph.d.-projekt, der havde det sådan. I det samlede lærerinterviewmateriale fra min afhandling optrådte der nemlig et mønster.

Elevernes nationalitet, etnicitet og/eller kultur blev brugt som forklaringsmodel af majoritetsetniske lærere, når de oplevede, at de minoritetsetniske elever i klassen havde en problematisk adfærd. Samtidig var det interessant, at fortællinger om etnicitet og nationalitet helt forsvandt, når det modsat skulle forklares, hvorfor det gik godt for en elev. For eksempel for Mounir, der både var fagligt dygtig og udviste det, jeg tidligere har kaldt passende elevhed.

Mine interviews viste på linje med andre undersøgelser, at lærerne instinktivt tolkede problemer og problematiske hændelser med minoritetsetniske unge som relaterede til deres minoritetsetniske baggrund. Det er ikke kun udtryk for, at minoritetsetniske børn og unges dårlige opførsel bliver tillagt deres minoritetsetniske status, men også for, at de opfattes som fastgjorte til deres forældres oprindelsesland og dermed som ikke-danske.

Når lærere møder minoritetsetniske børn med farvede forventninger, er der altså risiko for, at de ikke ser de konkrete elever, men derimod baserer deres forventninger på generaliserede, forudindtagede forståelser. Det bekræfter Tingbjergundersøgelsen fra 2017. Tingbjerg Skole ligger i et såkaldt udsat boligområde, hvor 90 % af eleverne på skolen har minoritetsetnisk baggrund.

Undersøgelsen viste, at lærere, pædagoger, SSP-medarbejdere og forældre havde en stærk tendens til overdrevne negative antagelser, og at de nærede mindre tiltro til de unge, end de unges adfærd faktisk gav grund til. Det viste sig for eksempel i deres forestillinger af, hvor ofte de unge drak sig fulde, røg hash eller havde været i slagsmål.

Undersøgelsen pegede på, at der til sammenligning var højere forventninger til eleverne på naboskolen i Brønshøj, hvor kun 25 % af eleverne har minoritetsetnisk baggrund, og hvor forældrene har bedre socioøkonomiske forhold end på Tingbjerg Skole. I deres opsamling konkluderer de tre ophavsmænd til undersøgelsen derfor, at:

forventninger fra primære venner, forældre, lærere og pædagoger udgør en vigtig faktor, når det handler om elevers motivation og normdannelse i retning af skolearbejde og uddannelse, hvorfor det i sidste ende kan være afgørende for den enkeltes livschancer, hvilke antagelser børn og unge bliver mødt med.

Hvis vi overfører den konklusion til eksemplet med Hakim, er det altså ikke utænkeligt, at den adfærd, der af Julie blev opfattet som en måske kønnet umodenhed, blev forstærket af de farvede, lave forventninger, som han blev mødt med i skolen på grund af sin minoritetsetniske baggrund.

HVAD KAN SKOLEN OG LÆRERNE GØRE?

Forebyg marginalisering

Når lærere forskelsbehandler minoritetsetniske elever, sker det ofte ganske umærkeligt, fordi de – uden at ville det – tænker og handler ud fra nogle stereotype forestillinger og associationskæder om elever med en farvet nationalitet eller religion. Forestillinger, som læreren mere eller mindre ubevidst tilskriver bestemte karakteristika, adfærdsformer eller evner, som de tolker disse elevers adfærd ud fra. Det er dog værd at understrege, at den slags forskelsbehandlende tolkninger kun er mulige, fordi de er gjort selvfølgelige gennem de strukturer, der kendetegner både skolen og samfundet – det er med andre ord et strukturelt fænomen.

Det betyder ikke, at vi bare må give op og acceptere forskelsbehandlingen som et vilkår. Tværtimod betyder det, at lærere i deres daglige arbejde må være bevidste om, hvornår de måske ubevidst gentager forskelsbehandlende mønstre og bevidst gøre forsøget på at bryde dem ved at forholde sig konstruktivt og kritisk til dem.

Af en interviewundersøgelse med 18 unge minoritetsetniske drenge, som Laura Gilliam lavede i 2018, fremgår det, at det særligt er i relationen med bestemte lærere, at forskelsbehandlingen både kan opretholdes og overskrides. Selvom drengene fortæller om oplevelser med negativ forskelsbehandling, så fortæller de også, at det har haft afgørende positiv betydning for dem, når de har mødt voksne, der har troet på dem og ikke har behandlet dem dårligere end deres majoritetsetniske kammerater.

Hvis skolen skal udvikle bedre forståelser for de processer, der kan fremme minoritetsetniske elevers deltagelsesmuligheder, læring og trivsel, så betyder det altså, at vi må have fokus på, hvordan sociale relationer etableres og udvikles i klasserne. Og på hvordan vi undgår at møde minoritetsetniske børn med stigmatiserende forforståelser og farvede forventninger. For det viser sig nemlig, at det i høj grad er relationerne til betydningsfulde, professionelle voksne og kammerater i skolen, der er drivkraften for alle elevers identitetsdannelse og selvforståelse.

Skab plads til forskellighed

Hvis vi forestiller os tre børn, der står og kigger ind over et lukket hegn, der er 1,50 meter højt, for at se en fodboldkamp, og den ene er 1 meter høj, den anden er 1,30 meter høj og den tredje 1,60 meter høj, så vil de to laveste børn ikke kunne se kampen.

Hvis vi skulle behandle de tre børn lige, kunne det umiddelbart betyde, at de hver især skulle have udleveret en kasse på 30x30x30 centimeter. Men den laveste af de tre børn ville stadig ikke kunne se kampen, fordi hun fortsat ikke ville kunne nå op over hegnet. Hvis vi udleverer én kasse til hvert barn, behandler vi dem nok lige, men er det retfærdigt, at kun de to af børnene kan se kampen med denne form for ligebehandling? Her er lighed med andre ord ikke er det samme som retfærdighed.

Hvis vi til gengæld giver det laveste barn to kasser, det mellemste barn én kasse og den højeste slet ingen kasse, så vil alle tre kunne se og følge med i kampen. Dét er lighed i betydningen retfærdighed. Nogle gange må vi altså behandle mennesker forskelligt for at behandle dem lige.

Inden for socialpsykologien er man blandt andet optaget af at undersøge, hvordan vi mennesker udgør betingelser for andre mennesker, det vil sige de måder, hvorpå vi er med til at påvirke og forme hinanden. Når man med socialpsykologien i hånden stiller skarpt på skolen, vil man blandt andet være optaget af, hvordan lærere udgør betingelser for elevernes ’tilblivelse’, det vil sige hvilken ’slags’ elev det er muligt at blive i forhold til forskellige lærere.

Fordi relationen mellem lærer og elev er asymmetrisk, og det i høj grad er lærerne og skolen, der definerer, hvad der tæller som godt og skidt hos eleverne, er det afgørende, at skolen giver plads til, at børnene kan være passende elever på mange forskellige måder. Deri ligger der et stort etisk ansvar hos lærerne, der jævnligt må se på deres egen undervisning og spørge, hvilke muligheder undervisningen giver, og for hvilke elever.

Når skoler og lærere skaber mulighed for, at deres elever kan blive til på mange forskellige måder, så forebygger de samtidig, at nogle skubbes ud ad skolens og undervisningens fællesskab. Desuden kan en sådan inkluderende og mangfoldig praksis være med til at hjælpe elever ud af marginaliserede positioner.

Et eksempel på, hvordan det kan se ud i praksis, finder vi i rapporten Skolepraksis – forhold der fremmer og hæmmer læring fra 2004. Rapporten er en undersøgelse af ”de gode eksempler på klasseniveau”, og her møder vi blandt andre drengen Ibrahim, der i dansk vil skrive et digt om sin storebrors død.

Ibrahim sidder bagest i klassen, alene ved et dobbeltbord med et ternet A4-papir foran sig. Det er småkrøllet og foldet sammen til A5-størrelse. Han har skrevet et par ord på siden med en lille nedslidt blyant. Han vipper på stolen og kan ikke rigtigt komme i gang. Han følger med i, hvad resten af klassen gør og siger, og kommenterer flittigt de andre elever. Der går lang tid, hvor han ikke laver noget. Hver gang han skriver lidt på sit papir, visker han det ud igen, og papiret bliver mere og mere krøllet. Efter første lektion står der to linjer.

På et tidspunkt går læreren forbi ham og ser, at han har skrevet lidt. Læreren kommenterer det ved at sige, det ser godt ud. Mens læreren er ude på gangen, kommer en anden dreng hen til Ibrahim, og de rapper højlydt sammen. Læreren kommer ind i klassen og gør lidt store øjne over larmen, men griber deres initiativ og siger straks, at de meget gerne må fremlægge deres digte som rap. Begge drenge bliver synligt glade og giver hinanden highfive. De går hver til sit og arbejder stille videre.

Tiden er ved at være knap for Ibrahim, og han trækker sig tilbage ved at tage earplugs på. Ibrahim sidder således isoleret med sin musik med begge fødder oppe på bordet og vipper på stolen, mens hans fødder slår takt – men han er koncentreret om sit arbejde, hvilket læreren noterer sig. Til fremlæggelsen præsenterer Ibrahim et meget personligt og stilrent rap.

I sin undervisning skaber læreren et rum, der er præget af bevægelige rammer og forventninger, så det bliver muligt for Ibrahim at læne sig ind i hendes undervisning. De tidligere nævnte studier i lærerforventninger peger i den forbindelse på, at succesfulde lærere har troen på, at alle elever kan lære, og at de derfor har og udviser høje forventninger til alle elever, uafhængigt af elevernes baggrund, og at de i sidste ende har troen på, at det er dem som lærere, der har ansvaret for at undervise eleverne succesfuldt.

Det så jeg et eksempel på, da jeg lavede observationer på et skole- og dagbehandlingstilbud for unge, hvor jeg interviewede den pædagogiske medarbejder Ali.

Positive fortællinger

Ali var i sin tilgang til sit arbejde med de unge meget bevidst om, hvordan det sprog, de voksne brugte, var med til at skabe både muligheder og begrænsninger for de unge. Han fortalte mig, hvordan den måde, han talte om de unge på, kunne være med til at ændre på deres selvforståelse og derigennem også deres muligheder i skolen.

Ali fortalte mig, hvordan han oplevede, at mange af de unge havde ondt i selvforståelsen, og at de på mange måder havde mistet troen på sig selv. Men ifølge Ali var virkeligheden en anden: ”De kan meget mere, end de tror”. Han oplevede, at de unge blev langt mere motiverede, når han ”gav dem et skulderklap” og fortalte dem, at de kunne mere, end de selv troede. Det åbnede flere muligheder for de unge end ved at bekræfte dem i deres negative selvbillede, sagde han. De fik nemmere ved at deltage i skolen specifikt og i livet generelt.

Ali oplevede, at den måde, hvorpå de unge talte om sig selv på, også viste, hvordan de så på livet og dem selv. ”Det har de altid fået at vide … at de ikke kan noget”, fortalte Ali. ”’Du kan ikke dét’ og ’du er heller ikke dét’ og så videre”. Og den måde at tale til og om de unge virkede på Ali som begrænsende for de unge og deres muligheder – ”Det er lige, som om man frarøver dem en eller anden form for energi”, som han sagde.

Med sine ideologiske italesættelser af de unge, som for eksempel ”at give dem et skulderklap og fortælle dem, at de kan mere”, åbner og muliggør Ali en position for de unge på skolen som nogen, der ”kan meget mere, end de tror”, hvilket på sigt kan medvirke til en udvidende ændring af de unges nuværende og begrænsende selvforståelse og position i skolen.

Det er dog vigtigt at understrege, at en enkel ideologisk italesættelse ikke kan stå alene; den er i sig selv at anse for overfladisk og uholdbar. Og det er derfor ganske afgørende, at både lærer og elev i fællesskab arbejder på at give italesættelserne substans og gøre dem til virkelighed – som vi for eksempel så det med Ibrahim tidligere. Alis skulderklap er med andre ord kun første skridt – det næste skridt er at hjælpe eleverne til at lykkes med de opgaver, de går i gang med.

Når Ali med sine italesættelser af de unge og med sine fortællinger og dermed syn på de unge taler om, at ”virkeligheden er en anden” end den, som de unge med deres selvbillede giver udtryk for, udfordrer og nuancerer han de unges forståelser af sig selv. Det muliggør samtidig, at de børn og unge, her med minoritetsetnisk baggrund, der har slået sig på skolen, kan få hjælp til at ændre deres selvforståelse i en positiv retning.

Lærere til minoritetsetniske elever kan altså skrue på den betydning, de umiddelbart tillægger børnenes oprindelse og rødder, samtidig med at de anerkender den betydning, netop dét måtte have for det enkelte barn. Det afgørende er med andre ord, at de møder børnene som unikke personer frem for at møde dem med generaliserende, stereotype og farvede forståelser af og forventninger om, hvordan for eksempel ’drenge’, ’folk fra Libanon’ eller ’børn fra ghettoen’ er.

Et svensk eksempel

I forbindelse med arbejdet med min ph.d.-afhandling fulgte jeg i perioden 2009-2013 som sagt både nogle unge på en skole i København og nogle på en skole i Malmø. Og selvom min hensigt med afhandlingen ikke var at sammenligne en skole i Danmark og en i Sverige, så var der alligevel nogle ting, der stak ud, og som jeg naturligt kom til at hæfte mig ved.

Det slog mig for eksempel hurtigt, at der var forskelle i retorikken på de to skoler, blandt andet i den inkluderende måde hvorpå de svenske lærere konkret talte til og om børnene. Og den tone gik igen i skriftlige dokumenter, der knyttede sig til skolens praksis – både internt og eksternt, for eksempel til forældre eller fagfolk uden for skolen.

I den forbindelse blev jeg opmærksom på det sprogudviklingsprogram, der knyttede sig til skoledistriktet i Sverige. Det indeholdt nemlig nogle konkrete opfordringer og retningslinjer til de lærere og pædagoger, der arbejdede i området.

Programmets formål var at ”fremme alle børns/elevers sprogudvikling og betone hver pædagogs/lærers ansvar for at påvirke forudsætningerne for at opnå gældende mål”. Målgruppen for arbejdet var altså ikke kun de flersprogede børn, men alle børn i bydelen – uanset baggrund.

At udgangspunktet var alle børn uanset baggrund, så jeg i praksis flere eksempler på, også når det ikke handlede om sprog. For eksempel så jeg under en observation på skolen i Sverige, hvordan en samfundsfagslærer i den 9. klasse, jeg fulgte, i en lille, men respektfuld sidebemærkning lod elevernes forskelligheder eksistere side om side: Læreren introducerede eleverne til en ny fagplan, som han holdt op for dem og sagde: ”Det her skal blive jeres nye bibel, eller koran, eller hvordan man nu ser på den slags”.

Interkulturelle forholdemåder

Ser man nærmere på sprogudviklingsprogrammet i Sverige, så viser det sig, at der er stor fokus på de professionelles ansvar i forhold til udvikling af alle børns sprog og på det, der i programmet kaldes ”interkulturelle forholdemåder”. Lærerne må tage hensyn til, at børn har forskellige sproglige og kulturelle baggrunde, og at deres forskellige forudsætninger kan bidrage til, at undervisningen bliver vedkommende for alle børn i alle fag.

På skolen i Sverige lå begrebet om interkulturelle forholdemåder som et teoretisk fundament for sprogudviklingsprogrammet, og det fremgik klart, at samfundets og de nære omgivelsers indstilling har stor betydning for, om børn lykkes med at udvikle en flersproglig og flerkulturel identitet og gøre den til en styrke og en del af en positiv selvforståelse.

I programmet henviser de blandt andet til, at flere forskere påpeger, at ”menneskelige relationer er nøglen til læring, og at den interaktion, som finder sted i dagtilbud og skole mellem pædagog/lærer og børn/elever, er mere afgørende end nogen specifik undervisningsmetode”. Samtidig understreges vigtigheden af, at læreren tager hensyn til børns sprog, kultur, kundskaber og erfaringer, flere steder, fordi det modsatte kan skade barnets udvikling. Det er man heldigvis også på mange skoler i Danmark blevet opmærksom på i dag.

Sprogudviklingsprogrammet peger på, hvor vigtigt det er, at skolen forstår sig selv som en flerkulturel skole, hvor de professionelle betoner forskelligheder frem for at nedtone dem, og hvor de arbejder bevidst på at bryde med tendensen til, at undervisningen ofte bedrives monokulturelt. Programmet indeholder et ønske om at gøre op med en lighedssøgende og monokulturel undervisning, hvor svenskheden, som der står, ”ligger som et underforstået udgangspunkt, som en norm, som det normale og er det, vi udgår fra. Dette gør, at lighederne betones”. Det er netop opgøret med denne norm, der ligger som en tone under hele sprogudviklingsprogrammet blandt andet med begrebet interkulturelle forholdemåder.

Problemer i skolen løses bedst af skolen

Det svenske sprogudviklingsprogram er især interessant af tre grunde: Det peger på skolernes tilgang til børnene, på det afgørende i de professionelles refleksioner over egen praksis og på skolens medansvar for at løse integrationsopgaven.

I forhold til det første gør sprogprogrammet op med en ofte udbredt, men misforstået opfattelse af, at inklusion i praksis betyder, at børnene skal afvige så lidt fra ’det normale’ som muligt. I stedet er der fokus på, hvordan vi kan gå fra one size fits all som det almindelige – det vil sige, at alle elever kan lære på samme måde og ud fra den samme type undervisning – til en mere dynamisk undervisningsstruktur, der anerkender diversitet som det normale. Det sidste indebærer en høj grad af bevægelige rammer, forventninger og undervisningsformer, sådan som vi for eksempel så det med Ibrahim.

I forhold til det andet så tydeliggør det svenske program, at ansvaret for at forstå og arbejde med ofte usynlige fordomme, forudindtagelser og forforståelser ligger hos skolen og hos lærerne. De professionelles refleksioner over egen praksis er afgørende for børnenes oplevelser af og trivsel i skolen. Derfor er der i det svenske program en forventning om, at lærerne løbende reflekterer over deres egne vurderinger af børnene og det, de kalder deres ”tagen-for-givet-heder”.

Vi kan ikke tage for givet, at alle elever i en klasse kender Kaj og Andrea eller ved, hvordan der ser ud i en dansk kirke. Tværtimod må lærere undersøge og udfordre det monokulturelle perspektiv, som sådan en opfattelse er et udtryk for.

Endelig er sprogudviklingsprogrammet fra Sverige interessant, fordi det er gennemsyret af en erkendelse af det store ansvar, der ligger hos de professionelle, og af, hvor vigtigt det er, at skolen bakker op om medarbejdernes indsatser.

Skolen går forrest

På skolen i Sverige var både lærere og ledelse optaget af, hvad skolen kunne gøre og forpligte sig på over for børnenes familier. For eksempel deltog jeg på et forældremøde en aften på skolen, som var arrangeret af det lokale SSP under overskriften: ”Hvad gør vi for familierne?”. Mødet var sat i stand, fordi man oplevede en stigning i gadeuro, hashmisbrug og ballade med ungdomsbander i kvarteret, der blev betegnet som et ’udsat område’ i Malmø.

På mødet blev det understreget, at et godt skolemiljø er afgørende for at forebygge den oplevede risikoadfærd, og at det var vigtigt, at de unge i skolen mødte lærere, der troede på dem. På mødet blev der også fortalt om, hvor forældre kunne henvende sig for at få hjælp og spørge om råd, hvis de oplevede bekymrende adfærd hos deres barn.

Der blev fortalt om et sommerjob-projekt for de unge, hvilket havde været en stor succes, om socialrådgivere, der tog rundt på skolerne og talte med de unge om de mange succeshistorier, der også var at fortælle fra lokalområdet. Og hele tiden var der en undertone af at være en hjælpende hånd til forældrene. For eksempel i forhold til hvordan forældre respektfuldt kunne gribe ind, hvis de oplevede unge, der havde en uhensigtsmæssig opførsel på gaden.

Eksemplet fra Sverige bekræfter, hvad mange skoler verden over i praksis har vist: nemlig at mange af de problematikker, der optræder i forhold til forskellige grupper af børn, kan løses ved, at skolen går forrest i en sådan løsningsproces og dermed undgår at skubbe problemerne og ansvaret for at løse dem ind i børnene eller hjem til forældrene. ”Vi kan ikke overlade ansvaret for integrationen til børnene”, sagde Laura Gilliam på et gå hjem-møde hos Institut for Menneskerettigheder i marts 2019 – og skolen og lærerne kan med den rigtige politiske opbakning gøre en kæmpe positiv forskel for hvert enkelt barn.

KRITISK FARVEBEVIDSTHED

Vend den negative spiral

Der er altså en hel del, den enkelte lærer eller det enkelte team kan gøre for at give minoritetsetniske elever en reel chance i det danske skolesystem. Men vi er også nødt til at se på, hvordan skolen kan organisere sig, så lærerne får de bedst mulige betingelser for at bruge deres professionelle dømmekraft og arbejde bevidst med denne elevgruppes muligheder for at deltage i skolen.

Mit bud er, at vi bør udvikle en professionel måde at tale om og handle på disse forhold snarere end at tale om og handle på dem ud fra egne personlige overbevisninger, forforståelser eller præferencer. Det vil kunne medvirke til, at disse personlige indgange ikke kommer til at spænde ben for at give plads til alle børn i skolen.

En lærer udtalte på et tidspunkt i en debattråd på Folkeskolen.dk, at det givetvis er rigtigt, at danske lærere har lave forventninger til de to- eller flersprogede elever, og han forklarede det med, at det er lærernes erfaringer, der sætter sig igennem, og ”dem kan man jo ikke”, som han skrev, ”sådan lige diskvalificere”.

Herefter spurgte han retorisk til, hvorfor det er sådan, og svarede selv delvist på spørgsmålet ved at reflektere over, hvorfor minoritetsetniske elever klarer sig bedre i skolen i andre nordiske lande. Han skrev: ”Medmindre man vil ind på, at Danmark tiltrækker en anden type af indvandrere, så må det jo skyldes noget, vi gør forkert”

Den ’kollektive identitetstilskrivning’ eller ’erfaringsbaserede’ kategorisering af minoritetsetniske elever som ’den samme slags’, læreren her giver udtryk for, er problematisk, fordi det enkelte barns handlinger og motiver bliver tolket ud fra gruppens træk. Det unikke ved det enkelte barn bliver overset, sådan som vi også så det med Aisha og Hakim. Og hvis tolkningerne samtidig indebærer lave forventninger til gruppen og dermed til barnet, så bliver det let til selvopfyldende profetier – vores ’erfaringer’ bliver så at sige bekræftet.

Vi kan naturligvis ikke diskvalificere lærernes erfaringer, men hvis skoler og lærere i stedet retter fokus mod den negative spiral, som læreren her giver udtryk for, og ser de enkelte børn frem for en kategori af børn, der tilfældigvis tilhører gruppen af minoritetsetniske elever, så har de mulighed for at gøre noget andet, end de plejer, og oparbejde nogle andre erfaringer. Det kan de for eksempel gøre ved at arbejde systematisk med at møde hvert enkelt barn som et unikt individ, ved at udvise tillid og positive forventninger til alle børn og ved at arbejde med bevægelige rammer og forventninger til hver enkelt elev, sådan som vi så det i fortællingen om Ibrahim, der både fik lov til at arbejde med musik i ørerne, have fødderne på bordet og rappe sit digt.

Inddrag eleverne

På skolen i Sverige er der i dag udformet en ligebehandlingsplan, der med afsæt i retfærdighed skal være med til at ”forebygge og forhindre krænkende behandling” hos den enkelte elev eller grupper af elever. I den forbindelse skriver skolen på sin hjemmeside:

Vores vision skal være en skole, hvor alle føler sig trygge, værdsat og deltagende. På vores skole skal ingen opleve sig diskrimineret, drillet eller udsat for krænkende behandling. Alle elever skal opleve, at de har indflydelse og en mulighed for at udvikles og lykkes.

Ligebehandlingsindsatsen begrænser sig på skolen ikke kun til de voksne – også eleverne inddrages i arbejdet. Hvert år vælger de repræsentanter fra 4. til 9. klasse, der deltager i skolens ligebehandlingsarbejde. Elevrepræsentanterne mødes en gang hvert halve år til en ”kammeratstøttedag”, hvor de kortlægger skolens behov for fremtidige og forebyggende indsatser. De mødes også løbende gennem hele året med en voksen-repræsentant fra ligebehandlingsgruppen. Her diskuterer de ligebehandlingsarbejdet og de forskellige behov, der findes på skolen. Alle elever evaluerer de forebyggende handlinger og tiltag året igennem, ligesom ligebehandlingsplanen diskuteres i klasserne på ligebehandlingsdagene. På skolen i Sverige inddrages eleverne med andre ord som en vigtig del af løsningen – ikke blot som en del af problemet.

Så ligesom mange skoler i dag har en mobbepolitik, kan skoler og skolebestyrelser med fordel overveje en lignende politik, der har til hensigt at forebygge og forhindre krænkende behandling af eleverne og imødegå farvede forventninger til børn med minoritetsetnisk baggrund.

Ansvaret tilbage til skolen

Et af mine allerførste oplæg om minoritetsetniske børn var for omkring 80 pædagoger, der gerne ville forbedre samarbejdet med disse børns forældre, som flere af pædagogerne oplevede som problematisk.

Selvom jeg fik ros af lederne og flere af de tilstedeværende pædagoger, så var der særligt én deltagers kommentar, der ikke ville slippe sit tag i mig efterfølgende. Hun sagde i en diskussion, jeg faciliterede som en del af oplægget: ”Altså, jeg synes slet ikke, det er rimeligt, at det er mig, der skal gøre noget anderledes. Det er jo ikke mig, der er kommet til et andet land. Det er dem”.

Men det, der overses med sådan en kommentar, er, at skolen og dens medarbejdere på mange måder har magten i samspillet mellem skole og hjem, og at forældrenes handlerum er begrænset, når vi taler om at agere ind i skolen. For eksempel kan det være vanskeligt for forældre at gøre noget, hvis barnets adfærd af de professionelle opleves problematisk i skolen, hvis adfærden faktisk er et resultat af en undertrykkelse eller en fremmedgørelse, som findes og skabes i skolen, sådan som vi så det i eksemplet med de franske arbejderklassedrenge. Det er heller ikke barnet, der alene har ansvaret – barnet kan sjældent alene gøre hverken til eller fra, hvis en lærer har besluttet, hvordan det er med ham eller hende.

Det fortalte Saad mig om, da jeg i fire uger fulgte den 9. klasse, han gik i. Jeg havde mange interessante samtaler med Saad, og allerede tidligt i forløbet blev han meget nysgerrig på mine observationer af ham. Efter en længere snak om, at jeg havde lagt mærke til, at han tilsyneladende aldrig kom til orde i klassen, når læreren stillede et spørgsmål, fordi han ikke rakte hånden i vejret først, stod der nu fysik på skemaet – Saads yndlingsfag.

Saad deltog meget ivrigt igennem hele timen fra forreste række, og i modsætning til tidligere markerede han nu med ivrige håndsoprækninger gennem hele timen. Alligevel blev Saad ikke en eneste gang valgt til at besvare lærerens spørgsmål, og da timen var forbi, sagde han frustreret til mig: ”Kan du se, hvad jeg mener? Det er jo lige meget, om jeg rækker hånden op eller ej! Jeg bliver jo aldrig valgt alligevel!”

Selvom eksemplet med Saad ikke ved første indtryk knytter sig til hans minoritetsetniske baggrund, så hænger det alligevel sammen, fordi kategorien etnicitet er den ekstra dimension, der farver Saads samlede oplevelser af sit skoleliv. I Saads tilfælde indeholdt det en lang række oplevelser af fremmedgørelse, undertrykkelse og forskelsbehandling, der blandt andet hang sammen andres opfattelser af hans minoritetsetniske baggrund.

Hvad med læreruddannelserne?

Som nyuddannet lærer husker jeg, hvordan jeg og andre nyuddannede kollegaer delte en oplevelse af, at lærergerningen på mange måder er et håndværksfag, hvor vi først efter endt uddannelse lærte, hvad det vil sige at være lærer – ved at prøve os frem og derefter finjustere og udvikle vores undervisning og lærerrolle. Mere praktik havde for mig at se været en af flere veje til at sikre, at vi som studerende havde gjort os erfaringer med de mange problematikker, der også er en del af at være lærer.

For eksempel pegede en landsdækkende undersøgelse fra Danmarks Lærerforening i 2017 på behovet for, at læreruddannelsen arbejder mere systematisk med forældresamarbejde, end tilfældet er i dag. Og jeg vil supplere med, at også viden om lærernes betydning for minoritetsetniske børn og unge bør være et centralt tema på uddannelsen. Ikke blot for studerende, der vælger dansk som andetsprog, men som et obligatorisk fag for alle, fordi læreres identitetstilskrivninger af bestemte minoritetsetniske elever har afgørende betydning for elevernes selvforståelse og ikke kun knytter sig til sprog eller bestemte fag.

Det er afgørende, at vi allerede på seminariet aftabuiserer emnet og gør det legitimt at tale om de forudindtagetheder og forforståelser, som vi alle sammen på forskellige måder er farvet af, så vi undgår misforstået hvid farveblindhed og automatiske kategoriseringer af minoritetsetniske børn.

For selvom – eller netop fordi – det er ganske grundlæggende menneskeligt at tænke i kategorier og have fordomme, så må vi hele tiden overveje og arbejde med disse forståelser og forventninger, så de ikke spænder ben for vores arbejde med børnene.

På den baggrund kan både lærerstuderende og færdiguddannede lærere med fordel overveje, hvordan de er med til at konstruere fastlåste forståelser af etnicitet og kultur, som kan begrænse elevernes muligheder i skolen. Det er vigtigt, at lærere er bevidste om, hvordan de kan arbejde med elevernes forskelligheder og undgå at generalisere. Det er for eksempel langtfra sikkert, at det er et barns etnicitet, der er forklaringen på hans eller hendes adfærd eller udfordringer. Måske er det ikke Hakims libanesiske baggrund, der gør det vigtigt for ham at være en del af franskholdet, men i stedet et personligt ønske om at lære et andet sprog – eller være en del af det fællesskab, der er mellem eleverne på holdet, eller noget helt tredje.

Samtidig må vi holde os for øje, at opgaven ikke kun kan overlades til den enkelte lærer – det er en dialog, der må være i teamet og på fagdage for hele personalegruppen. Og det er samtaler, som lærere kan have med deres elever som en del af undervisningen, når de for eksempel arbejder med ulighed, racisme eller lignende. Et sted at begynde dette arbejde kan være med det, jeg kalder for kritisk farvebevidst pædagogik.

Kritisk farvebevidst pædagogik

Lektor på Københavns Professionshøjskole Tekla Canger forsker blandt andet i køn i skolen, og vi kan med fordel lade os inspirere af hendes begreb om kønsbevidst pædagogik, når vi arbejder med raciale fænomener som hår- og hudfarve i skolen. I forhold til køn foreslår Canger, at professionelle i skolen må placere sig mellem to positioner, hvor de hverken forsøger at aflyse kønnets betydning eller at fastholde, at det er vores køn, der definerer, hvem vi er.

På samme måde må vi i spørgsmålet om børns etnicitet, nationalitet og religiøse tilhørsforhold anerkende, at netop disse kategoriseringer har en afgørende betydning i skolen og det omgivende samfund. Og at det påvirker børnenes selvforståelse. Vi kan med andre ord ikke aflyse kategoriseringerne ved farveblindt at lade, som om de ikke findes og ikke har betydning for børnene, men vi må modsat heller ikke gøre børnenes minoritetsetniske baggrund til den første og eneste forklaring på deres personlighed og adfærd.

En kritisk farvebevidst pædagogik bryder med farveblindheden, fordi den anerkender, at de institutionelle og samfundsmæssige strukturer giver nogle børn en fordel i uddannelsessystemet og i samfundet, mens andre børn allerede fra begyndelsen er ladt bagud på point. Når lærere har denne bevidsthed med sig, samtidig med at de forholder sig kritisk til, at der er sådan, så kan de sammen med eleverne udfordre, nuancere og måske helt nedbryde dette billede.

Hvis lærere derimod undgår at tale om farve og de uligheder, der kan knytte sig hertil, og samtidig ikke er opmærksomme på, at deres måske ubevidste farvede forventninger til minoritetsetniske børn påvirker børnenes muligheder i skolen, så risikerer vi, at børnene bliver låst fast i nogle farvede forståelser af deres minoritetsetniske baggrund.

Når lærere møder alle børn med høje forventninger og arbejder med en kritisk farvebevidst pædagogik, så bestræber de sig på at se det enkelte barn som et unikt individ – uanset hår- og hudfarve – samtidig med at de er bevidste om, at farve har en betydning for, hvordan børnene bliver mødt både i og uden for skolen. På den måde kan lærere skabe plads og rum til, at børn kan være børn på mange måder – også når de har sort hår og brun hud. Det er ikke nødvendigvis vigtigt at være på franskholdet, fordi ens familie er fra Libanon, og man har ikke automatisk et formørket syn på samfundet, fordi man går med tørklæde. Det kan handle om alt muligt andet. Og for at forstå, hvad dette ’andet’ er, så er elevernes egne perspektiver og erfaringer vigtige at inddrage.

Hvis lærere vil sætte fokus på, hvordan de professionelt kan arbejde kritisk farvebevidst, så kan de begynde med at stille spørgsmål til de selvfølgeligheder, der ofte er knyttet til etnicitet, ikke-vestlige nationaliteter eller elever med mørk hudfarve, og undersøge, om der for eksempel er et generaliserende mønster i, hvordan de forstår og håndterer bestemte børn eller grupper af børn og deres adfærd. De kan blive klogere på deres egne forforståelser ved at sætte fokus på, hvordan de kan arbejde med elevernes forskelligheder uden at generalisere og behandle minoritetsetniske elever, som om de var ’den samme slags’. Var det Hakims libanesiske baggrund og manglende modenhed, der var årsagen til hans sporadiske deltagelse i undervisningen, eller snød Julie faktisk sig selv for at blive klogere på, om der lå noget andet bag? Var det måske relationerne i klassen eller hendes måde at undervise på? Eller var hendes tilgang til ham – helt ubevidst – præget af modvilje og farvede forventninger, så det faktisk var det, der kom til at afspejle sig i hans selvforståelse? Eller måske var det et langt skoleliv med oplevelser af undertrykkelse og fremmedgjorthed, der kom til at afspejle sig i hans selvforståelse og adfærd i skolen?

Den slags refleksioner kræver naturligvis både tid og rammer, som skoleledelsen kan være med til skabe eller hindre. Skoleledelsen har det overordnede ansvar for, at børn ikke oplever negativ forskelsbehandling på den enkelte skole, og derfor må de gå forrest i forhold til at skabe en kultur på skolen, hvor fordomme om bestemte elevgrupper ikke florerer, og hvor det indgår i den pædagogiske udvikling i personalegruppen at reflektere over og modarbejde eventuel stigmatiserende og begrænsende forskelsbehandling. Samtidig kan de med fordel – inspireret af mit eksempel fra skolen i Sverige – aktivt involvere eleverne i arbejdet.

På den måde vil arbejdet på skolen fungere som en demokratisk dannende øvebane, der inspirerer eleverne til at tale om og reflektere over hudfarve, fordomme og farvede forventninger i verden samt at handle på disse med henblik på skabe positive forandringer. Og sådan et sted har de brug for ikke mindst set i lyset af den hårde retorik, der mange gange møder dem blandt andet i medierne.

Med en kritisk farvebevidst pædagogik vil lærere på den måde kunne bidrage til elevernes almene dannelse og samtidig bidrage til at skabe bedre deltagelsesmuligheder for den del af eleverne i skolen, der ikke kan spejle sig i de monokulturelle og farvede forventninger, som flere ofte oplever at blive mødt af.

Mange minoritetsetniske børn og unge går gennem en stor del af deres skoleliv med en oplevelse af at være forkert eller fremmedgjort – også selvom rigtig mange lærere gør en stor indsats for, at det ikke skal være sådan. Derfor har de brug for voksne, der tør tale konstruktivt kritisk med dem om farvede uligheder, og som er villige til at se på, hvornår de selv, måske uden at ville det, kommer til at forstærke denne ulighed.

Når lærere reflekterer over og taler med hinanden og deres elever om farvede uligheder og forventninger i og uden for skolen, kan de samtidig bidrage til en kritisk kvalificering af elevernes refleksioner og oplevelser og derigennem hjælpe eleverne med at håndtere disse problematikker. Det kan de gøre gennem en kritisk farvebevidst pædagogik.

LAILA ANBEFALER

Brun. Fortællinger om at være brun i Danmark redigeret af Ajmi Zakiya

Det ved vi om: Børn, unge og etnicitet af Laila Colding Lagermann

Lighedens diskrimination. Den danske farveblindhed i det flerkulturelle samfund af Peter Hervik i tidsskriftet Mennesker og Rettigheder. Nordic Journal for Human Rights

Minoritetsdanske drenge i skolen. Modvilje og forskelsbehandling af Laura Gilliam

Find forfatterens forslag til refleksionsspørgsmål til bogen på:unipress.dk/bogserier/pædagogisk-rækkevidde/

Pædagogisk rækkevidde 1-14

Digital dannelse af Jeppe Bundsgaard

Læringens DNA af Theresa Schilhab

Samarbejde og inklusion af Tine Basse Fisker

Læring i praksis af Ole Lauridsen

Spilpædagogik af Andreas Lieberoth

Motiverende undervisning af Frans Ørsted Andersen

Undervisning er dannelse af Alexander von Oettingen

Kønsbevidst pædagogik af Tekla Canger

Mobning af Helle Rabøl Hansen

Samspil mellem skole og hjem af Maria Ørskov Akselvoll

Relationskompetence af Louise Klinge

Bæredygtig undervisning af Suna Christensen

Farvede forventninger af Laila Colding Lagermann

Co-teaching af Janne Hedegaard Hansen

Farvede forventninger

Pædagogisk rækkevidde 13

© Forfatteren og Aarhus Universitetsforlag

Tilrettelægning og omslag: Camilla Jørgensen, Trefold

Forlagsredaktion: Cecilie Harrits

Bogen er sat med Nudista og Brandon Printed

Ebogsproduktion: Narayana Press

ISBN 978 87 7184 891 5

ISSN 2446 1148

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk

Bogen er udgivet i samarbejde med Danmarks
Lærerforening og Frie Skolers Lærerforening.