100 danmarkshistorier

Ulrik Langen

Aarhus Universitetsforlag

Dette portræt malet af Erik Paulsen (1749-1790) viser en anden Struensee end det gængse portræt af C.A. Lorentzen (1749-1828) fra 1771, som pryder bagsiden af bogen. Paulsens Struensee er mere statelig og distanceret end Lorentzens mere kødfulde og åbne Struensee. Lorentzens portræt menes at være det mest vellignende.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/Foto: Hans Petersen

Jubel og optøjer

”Almuen var som rasende af Glæde.”

Sådan noterede en embedsmand i sin dagbog efter arrestationen af kabinetsminister Johann Friedrich Struensee (1737-1772) fredag den 17. januar 1772. Struensee og hans nærmeste medarbejdere var i de tidlige morgentimer blevet arresteret og indsat som statsfanger i Kastellet, mens dronning Caroline Mathilde (1751-1775) under militær bevogtning var blevet ført til Kronborg.

Men hvad jublede københavnerne egentlig over?

Det var nok de færreste, der præcis vidste, hvad der var foregået på slottet i løbet af natten og morgenen. Rygterne svirrede i hovedstaden, og folk stimlede om morgenen sammen på Christiansborg Slotsplads for at høre nyt. Havde Struensee afsat kongen og indsat sig selv som regent? Eller var det Struensee, som var blevet væltet? Op ad formiddagen viste kong Christian 7. (1749-1808) sig på slotsaltanen til stor jubel for de forsamlede. Kongen levede, gudskelov. Mens han viftede med et tørklæde, stod enkedronning Juliane Marie (1729-1796) lidt tilbagetrukket bag ham. Det var hende, der var hovedfiguren i det netop overståede kup mod Struensee. Sammen med sin søn, arveprins Frederik (1753-1805), og dennes lærer, Ove (Høegh-) Guldberg (1731-1808), udgjorde hun den junta, der nu havde magten i riget.

Efter kuppet kørtes kongen rundt i karet til ære for de jublende københavnere. Her passerer vognen Christiansborg. I bunden af illustrationen får man et glimt af anonyme københavnere – en slagtersvend med kød og snusende gadehunde rendende omkring sig, en kongelig løber og bagersvende med brød.

|| Carl Frederik Stanley/Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/Foto: Sophus Bengtsson

Nogle timer senere tvang de nye magthavere den ængstelige konge ind i en fløjlskaret med seks hvide heste spændt for, så han sammen med arveprins Frederik kunne køres rundt i de københavnske gader. Formålet var at vise befolkningen, at man havde befriet den stakkels konge fra den indespærring, som Struensee, dronning Caroline Mathilde og deres håndlangere havde holdt ham i. Københavnerne kvitterede da også med vild jubel og fulgte vognen rundt på dens tur. På byens tage stod folk og råbte hurra, og fra husenes vinduer vinkede beboerne med tørklæder og hatte. Inde i kareten krøb den rædselsslagne konge sammen ”omringet af en skrigende og hujende Pøbel, der ikke vidste, hvad den raabte hurra for,” som en iagttager fortalte.

Københavnerne havde nu set kongen blive kørt rundt og havde jublet. Men det var stadig småt med forlydender om hændelserne. Litteraten Knud L. Rahbek (1760-1830) fortæller i sine erindringer, hvordan venner og bekendte overalt gik ind og ud hos hinanden i løbet af eftermiddagen for at høre nyt.

Mange mennesker holdt sig på gaderne resten af dagen, mens kongen vendte tilbage til slottet og mekanisk fortsatte med at underskrive dokumenter, som kupmagerne lagde frem foran ham. Med kongens signatur på de mange papirer skulle kuppet legitimeres. Derefter skulle han holde modtagelseskur på slottet og vise sig for det nye styres tilhængere, der var troppet op for at lykønske ham med hans redning. Om aftenen måtte kongen samle sine sidste kræfter og gå til forestilling i Hofteatret flankeret af enkedronningen og arveprinsen. Uden for teatrets mure var der stadig mange folk på gaderne. En del københavnere havde sat lys i husenes vinduer og iklædt sig søndagstøjet. Hist og her blev en raket affyret. Men under glæden ulmede noget.

Der var forlydender om, at byens matroser truede med at slå ruderne ind rundt om i byen, hvis ikke beboerne satte lys i vinduerne. Således måtte Rahbeks bedstemor ile hjem fra et besøg for at finde lys frem, efter at en karl havde opsøgt hende med en hilsen fra matroserne. På vejen havde hun, ”der ingen stærk Fodgiængerske var,” trådt ned i et hul og havde fået våde fødder. Det klagede hun meget over, da hun kom tilbage til selskabet. Hun kunne ”takke de slemme Mennesker” for sine våde fødder, som hun udtrykte det.

Snart blev stemningen mere trykket. Urolighederne begyndte ved udskænker Gabels gård i Østergade, hvor en folkemængde af især matroser havde indfundet sig. Mængden tiltvang sig adgang til huset og gik systematisk i gang med at smadre indboet og splitte huset ad. Døre blev slået ind, ruder knust, karme og gulvbrædder brudt op, og kakkelovne afmonteret. Noget blev smidt ud på gaden, noget blev fragtet bort i ly af mørket. En stor bogsamling på 8.000 bind, der tilhørte gårdens tidligere ejer, blev stjålet. Andre i ejendommen mærkede også angrebet. En vinhandler med forretning i kælderen blev frarøvet sit anseelige lager af vin og brændevin, som den ophidsede folkemængde nu fortærede.

Det var næppe tilfældigt, at opløbet startede ved Gabels gård. Gabel havde den foregående sommer fået tilladelse til udskænkning og til at drive hasardspil i Kongens Have. Siden havde han også fået bevilling til at drive et fornemt gæstgiveri i Østergade. Det skete på Struensees opfordring. Han mente, at byen manglede et kaffehus og hotel af international klasse til fornemme besøgende og havde ydet Gabel et større lån, så han kunne indrette etablissementet. Byens rygter sagde dog noget andet. Nemlig at Struensee ønskede at få indrettet et luksuriøst bordel til sig selv og sine favoritter, og at Gabel således var Struensees stråmand og ruffer. Og så var der den detalje, at Gabels datter var kammerpige hos Caroline Mathilde. Ifølge rygterne havde Struensee et godt øje til datteren, hvilket var den egentlige årsag til, at Gabel blev begunstiget.

Nu var det regnskabets time for Gabel.

Mængden forlod Gabels ødelagte gård og begav sig ud i et sandt amokløb i de omkringliggende gader, hvor huse blev invaderet og raseret. Angrebene var rettet mod de såkaldte frøkenkontorer, dvs. bordeller eller skænkestuer, hvor prostitution i en eller anden form udfoldede sig – hos ”lystige Værter”, der ”skjænker Punch-Viin med de dertil behøvede Piger.” Mange af de berørte huse havde dog intet med prostitution at gøre. På samme måde udvidede den sociale sammensætning af angriberne sig i takt med, at urolighederne greb om sig. Mængden bestod nu ikke alene af matroser eller ”Spekhøkere, Bryggerkarle og Hyrekydske” eller andre pøbelagtige typer, som det blev nævnt. Ifølge et øjenvidne deltog også officerer og borgere i pæne klæder. Måske blev urolighederne også brugt som en kærkommen lejlighed til at afgøre gamle mellemværender i nabolagene?

Møbler og inventar smadres under Den Store Udfejelsesfest, mens kvinder og børn ser rædselsslagne til. Læg mærke til den ødelagte punchebowle på gulvet som et symbol på opgøret med puncheværterne, som bordelejerne blev kaldt. Illustration fra et af de mange anonyme skrifter om begivenhederne (1772).

|| Det Kgl. Bibliotek

Over 60 huse blev i løbet af natten stormet og molesteret. Ingen greb ind. Ved midnatstid red en generaladjudant fra slottet ud i gaderne fulgt af herolder for i kongens navn at lægge en dæmper på gemytterne. Medbringende fakler og militæreskorte forsøgte han at tale folk til ro. Han takkede på majestætens vegne for fejringen af systemskiftet og bad de forsamlede om at gå hjem. Det hjalp ikke. Urolighederne fortsatte frem til ved 4-tiden om morgenen, hvor der pludselig skete noget. Da mængden satte kurs mod den forhadte finansminister Schimmelmanns (1724-1782) bolig, blev dragoner med dragne sabler sat ind for at nedkæmpe optøjerne. Også Københavns politimesters privatbolig og Det Kongelige Assistenshus – et offentligt pantelånerkontor – havde mængden udset sig som mål. Men angrebet blev afværget, og mængden blev opløst.

Ro og sikkerhed

I de følgende dage gik der rygter om, at uromagerne planlagde ”at ville plyndre fleere Huuse, og deribland nogle af Distinction”. En diplomatisk udsending skrev i en indberetning:

”Man frygter endnu stadig Uordener og Voldsgjerninger af Pøbelens Had og Raseri. Det siges, at Matroserne have paatænkt at ødelægge 13 Huse, som de anse for mistænkelige, foruden nogle andre, hvis Ejermænd formenes at være hemmelige Tilhængere af Inkvisitterne [Struensee og hans folk].”

Derfor måtte militæret sætte ekstra patruljer ind i gaderne for at holde opsyn. Almuen var i sandhed rasende af glæde.

Der udkom adskillige viser med beskrivelser af begivenhederne, der snart blev døbt Den Store Udfejelsesfest. I besyngelsen af de natlige uroligheder blev tildragelserne set som udslag af retfærdig vrede. Befolkningen fejede ud og gjorde rent bord efter Struensees amoralske og usædelige styre. Altså en kristen-moralsk manifestation og måske især en reaktion på den lov af 2. april 1771, som Struensee havde udfærdiget. Loven gav ifølge kritikerne prostitutionen frit spil, fordi politiet fik frataget muligheden for razziaer på baggrund af mistanke. Politiet måtte ikke blande sig i, hvad der foregik i private hjem, ligesom det ikke kom politiet ved, om kvinder levede alene eller ej. Struensee og hans love var således selve forudsætningen for den tiltagende usædelighed, der var fremherskende i byen.

Et andet muligt motiv for urolighederne lå lidt mere gemt og havde sit afsæt i de voldsomme prisstigninger og den høje arbejdsløshed, der herskede under Struensees styre – ikke mindst som konsekvens af en økonomisk liberaliserende lovgivning, som Struensee havde indført i et forsøg på at lade markedskræfterne styre. Desuden manglede der fødevarer på grund af misvækst og fejlslagen høst, der havde gjort vinteren 1771 til en prøvelse for mange fattige københavnere. Prisen for et pund groft rugbrød var næsten fordoblet i efteråret 1771, mens torveprisen for dansk rug eksploderede i løbet af vinteren. For en københavnsk arbejdsmand eller tømrersvend med familie kunne det virkelig mærkes, når en stor del af lønnen gik til mad og brændsel.

I den spændte situation forestillede mange sig tilsyneladende, at netop bordelværter og prostituerede ufortrødent tjente penge trods de hårde tider. På den måde blev de slået i hartkorn med kornspekulanter, pengeudlånere, ”Told-Forpagtere og flere Ægyptiske Plage-Fogder, som kiendelig udsuer Landets Indbyggere,” som en anonym pamfletforfatter skrev. Det var den slags asociale pariaer, man gjorde op med ved nyheden om Struensees arrestation. At finansministerens bolig og det offentlige pantelånerkontor var blandt de potentielle mål for uromagerne, styrker forklaringen om, at urolighederne til dels udsprang af frustrationer over de økonomiske forhold.

Tager man et kig ned i Dybensgade, hvor hele 12 bordeller blev stormet, var der tydeligvis langt mellem de almindelige handlende og bordelværternes indkomster. Næringsdrivende som skrædder Holmsted, urtekræmmer Zahle og kusken Christen Gram, der også havde en sidegesjæft som lysestøber, kunne ved selvsyn se, hvordan bordelværternes forretninger blomstrede. Der var en verden til forskel mellem skomager Johan Ølgaard og puncheskænker Johan Jerck, der ellers boede dør om dør i Dybensgade. I Lille Kongensgade havde bordelværten Johan Gotfred Neuvert indrettet sit etablissement med luksuriøse rokokointeriører for små 4.000 rigsdaler. En tømrer tjente i 1772 omkring et par hundrede rigsdaler om året. Under krisen stod bordelværternes frodige forretninger ikke bare som symboler på rigdom, hvilket altid kan vække vrede, men på udfordrende og uretmæssig fortjeneste.

Ud over beskrivelserne af Den Store Udfejelsesfest udkom en stor mængde skrifter, der hyldede det nye styre i mere sobre former. Lejlighedsdigterne svang sig op på de høje nagler og rimede om den lykkelige magtovertagelse. Vigtigst var det måske, at der søndagen efter de dramatiske begivenheder blev afholdt takkegudstjenester på ordre fra kongehuset:

”Hans kongelige Majestæt har allernaadigst befalet, at paa Førstkommende Søndag skal i alle Stadens Kirker af Geistligheden gjøres Taksigelse for den guddommelige Varetægt og Forsyn over Kongen, det kongelige Huus og ganske Land.”

Præsterne, der fungerede som talsmænd for det enevældige styre, lagde ikke fingrene imellem, når de beskrev, hvordan ugudelige tronranere havde taget kongen som gidsel. Men lykkeligvis havde enkedronning Juliane Marie og arveprins Frederik som den almægtiges redskaber befriet kongen fra sit fangenskab og genskabt orden i det samfund, der i de seneste 16 måneder havde været under hastig nedbrydning. Præsterne, der lovpriste enkedronningens magtovertagelse, måtte nødvendigvis lægge afstand til Den Store Udfejelsesfests voldsorgie. Alligevel gav nogle dog indtryk af en vis accept af den hærgende mængde, der syntes besjælet af ”ubesindig nidkærhed”.

En af præsterne prædikede om enkedronningens magtovertagelse:

”Ugudelige Mennesker herskede over os. Gud trodsede de lige i Ansigtet. Disse, for hvem Intet hverken i Himlen eller paa Jorden var helligt, foragtede, bespottede og forhaanede den Tro, hvortil vi bekjende os.”

Her henvises til den irreligiøse og usædelige stemning, der herskede i Struensee og Caroline Mathildes kreds. Præsten nævnte desuden, at de arresterede havde ”voldsomme Foretagender i Sinde” og ”troløse og blodtørstige Hensigter” og styrkede således kupmagernes påstand om, at kongens liv havde været i fare, og at Struensee havde til hensigt at tilrane sig magten og lade sig udråbe til konge. Når præsten talte om, at ”Mord og Oprør var nærved at ville bryde ud”, men at det nye styre havde ”skjænket os Ro og Sikkerhed”, refereredes der til en anden af kupmagernes forklaringer, nemlig at folket var på oprørets rand på grund af Struensees magtmisbrug, og at kuppet var en nødvendighed for at skabe stabilitet.

Mange prædikener blev trykt og solgt, det samme gjorde utallige beretninger om den fængslede Struensee. Der var tydeligvis efterspørgsel efter oplysninger, der kunne skabe mening i de mange forlydender og rygter. Driftige udgivere greb muligheden for at imødekomme efterspørgslen. Samme dag, som kuppet fandt sted, begyndte bladet Aften-Posten at udkomme med den erklærede hensigt at holde befolkningen underrettet om nyheder i sagen om Struensees fald og regeringsskiftet. Der kunne næppe herske tvivl om vinklingen af stoffet, når bladet proklamerede det som sin opgave at

”paaminde os om, hvor stor den Frelse har været, hvilken det vise Forsyn paa denne Dag har skiænket os, og hvor ubetalelig en Giæld af Taknemmelighed vi ere Verdens store Behersker skyldig.”

I de kommende måneder fulgte Aften-Posten retssagen mod Struensee tæt.

Mange billedlige fremstillinger i form af træsnit og kobberstik blev udsendt fra bogtrykkerne og viste den fængslede Struensee i forskellige situationer. Med nathue og slåbrok, ubarberet, gerne i en modfalden positur – og altid vist i lænker. Længe inden der var faldet dom i sagen, havde skribenterne dømt Struensee til døden. Et vers, der akkompagnerede et af træsnittene, var udformet som en samtale mellem Struensee og den officer, der bevogtede ham i cellen. Struensee spørger, hvad folk taler om i byen, og officeren svarer, at Struensee er på alles læber, og at hadet mod ham er stort. Struensee forstår folkets vrede og ved, at han har fortjent den. Det glæder officeren, at Struensee er kommet til den erkendelse. Struensee afslutter samtalen med disse ord:

”Ja, disse Tanker just og qvæler Siæl og Sind;

Thi jeg af Hovmoed og af Vellyst før var blind.

Det dyrebare Liv, som jeg tit efterstræbte,

Som jeg i Tankerne og Ønsker ofte dræbte.

Kan ey betales nok med, at jeg Liv maa lade;

Nej, Tidens Efterslægt, mig end som død bør hade!”

Samtid og efterliv

Danskernes fortællinger om Struensee begynder med prædikenerne, skillingsviserne og træsnittenes billede af en moralsk fordærvet tronraner, der takket være guddommelig indgriben blev revet ned fra magtens tinder. Fra dette afsæt forandrer figuren sig. Som digtet også nævner, er Struensee også i eftertiden blevet lagt for had, men han har taget mange andre skikkelser og er endt langt fra samtidens fordømmelse.

I denne bog skal vi følge Struensee i den korte periode, hvor han fik adgang til kongen og blev rigets faktiske diktator, frem til det lange efterliv, som han har haft i både dansk historieskrivning og fiktion. Struensees kun 16 måneder ved magten rokkede ved fundamentet i den enevældige stat (1660-1849) og fik stor indflydelse på de følgende regeringer, fordi de på godt og ondt var nødsaget til at forholde sig til de eksperimenter, Struensee havde kastet sig ud i. Danskerne stiftede for første gang bekendtskab med ytringsfrihed, en mere human straffelovgivning og mange andre forhold, der pegede frem mod en senere tids samfundsindretning. Selv om de fleste af hans tiltag blev rullet tilbage, kunne erindringen om dem ikke udslettes. På den måde satte han et uudviskeligt aftryk.

Struensee var ikke blot et menneske eller en politiker. Han var en begivenhed i danmarkshistorien. En af den slags, der fik varig betydning.

Louis-Michel van Loos (1707-1771) portræt af Christian 7. blev påbegyndt under kongens rejse til Paris i 1768. Man mener, at van Loo kun malede ansigtet, mens resten af maleriet blev færdiggjort af en ukendt maler.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/Foto: Hans Petersen

Altona

Johann Friedrich Struensee blev født i 1737 i Halle i det nuværende Sachsen-Anhalt i Tyskland som den næstældste i en søskendeflok af to søstre og fire brødre. Moren var Maria Dorothea Carl (1716-1792), en datter af Christian 6.s livlæge, der var blevet forvist fra hoffet på grund af sine religiøse sympatier. Faren, Adam Struensee (1708-1791), var præst, professor ved universitetet i Halle og kendt som en stor prædikant. Familien var stærkt præget af pietismen, der siden århundredets begyndelse havde nydt tiltagende folkelig opbakning med forestillinger om en renere kristendom, dyrkelse af den enkeltes inderlige gudsforhold og afvisning af verdslige forlystelser. Byen Halle var nærmest en slags pietismens hovedstad indrettet med skoler og opdragelsesanstalter, hvor den kristne fromhed og kærlighed styrede.

Johann Friedrich ville ikke være præst som faren, men gik i stedet i sin morfars – og sine to morbrødres – fodspor og begyndte som 15-årig på medicinstudiet. Ingen af Struensees tre brødre valgte teologien, men uddannede sig henholdsvis til jurist, matematiker og officer. Om det var en bevidst afstandtagen fra det pietistiske hjem og familietraditionen i deres uddannelsesvalg, er ikke klart. Måske fulgte sønnerne bare tiderne. Men der er næppe tvivl om, at Struensee på godt og ondt var påvirket af den fromme stemning i byen og af farens position.

Som 20-årig blev Struensee færdig som læge med afhandlingen Om skaden ved forkerte legemsbevægelser – i øvrigt dedikeret til lægerne i familien. Efter eksamen opholdt han sig en stund hos sin morfar og siden hos en morbror, der var livlæge hos en tysk fyrste. Her besøgte han af professionel interesse kur- og badesteder, fordi han var optaget af, hvordan man kunne helbrede og forebygge sygdomme med legemsbevægelser og hærdelse af kroppen gennem frisk luft og kolde afvaskninger.

Udsnit af et prospekt af byen Altona, der dengang var rigets næststørste by. Det var her, Struensee skabte sig et ry og en karriere. Kobberstik.

|| Det Kgl. Bibliotek

Samme år, som Struensee dimitterede, blev faren udnævnt til førstepræst i Altona i Holsten, der dengang var den næststørste by i det danske rige. Sønnen flyttede med forældrene til Altona og blev kort efter ansat som embedslæge. Ud over det almindelige opsyn med folkesundheden i byen fik han ansvar for forældreløse børn, fattige og fængselsindsattes sundhed.

Det var meget usædvanligt, at så ung en læge fik en så betydningsfuld stilling. Det var nok faren, der gjorde brug af sine kontakter til indflydelsesrige personer og fik den helt uerfarne søn ansat i det vigtigste lægeembede i Holsten. Sådan fungerede systemet.

I 1759 blev faren udnævnt til generalsuperintendent (biskop) i Slesvig og Holsten og flyttede med moren til Rendsborg. Sønnen blev tilbage i Altona, hvor han efterhånden var faldet godt til. Han flyttede ind i en mindre lejlighed med studiekammeraten og vennen David Panning. Sammen begyndte de i 1763 at udgive tidsskriftet Monatschrift zum Nützen und Vergnügen (Månedsskrift til Gavn og Glæde), der var et tidstypisk magasin med artikler om især befolknings- og sundhedsforhold tilsat bogomtaler og opbyggelige fortællinger.

Som så mange andre unge veluddannede mænd var Struensee optaget af de nye oplysningsstrømninger – især repræsenteret ved stjernerne Jean-Jacques Rousseau (1712-1778) og Voltaire (1694-1778), der påvirkede Struensees generation med værker som Emile og Om tolerancen. Begge bøger fandtes i Struensees bogsamling. Både Rousseaus natur- og frihedsdyrkelse og Voltaires satiriske samfundskritik afspejledes i tidsskriftet i en tillempet form med henblik på at nå et bredere publikum.

En af tidsskriftets skribenter – næppe Struensee selv – skrev en satirisk artikel, der gjorde sig lystig på en kendt læges bekostning ved at sammenligne hans medicin med tørret hundelort. Der blev klaget over artiklen, og Struensee måtte indstille udgivelsen af tidsskriftet, og trykkeren fik en alvorlig advarsel. Struensee søgte derefter om tilladelse til at udgive tidsskriftet uden den obligatoriske forhåndscensur, men fik afslag. Det hang nok sammen med, at myndighederne i København havde overladt afgørelsen til den lokale sagkundskab. Sagen blev givet videre til bedømmelse hos den selvsamme læge, der var blevet latterliggjort i artiklen. Resultatet var derefter. Det blev indskærpet, at Struensee i fremtiden skulle undgå ”alle satiriske hentydninger til visse i byen og omegnen bosatte personer.”

Tidsskriftudgivelsen havde ikke givet den økonomiske gevinst, Struensee havde håbet på. Som supplement til sin beskedne gage som embedslæge fik han dog held til at etablere en fast kreds af velhavende patienter, der kunne betale for privatkonsultationer. På den måde fik han også selskabelig berøring med egnens intellektuelle og sociale elite. Han blev snart fast inventar ved fester, middage og spilleborde. Som en glimrende rytter, en beleven samtalepartner og – hvis man skal tro de lokale skumlere – noget af en forfører gjorde han sig godt i kredsen. I Altona beskrev et af hans bysbørn ham som ”en spotter af religionen og en horebuk”, ligesom der gik rygter om, at egnens borgere indespærrede deres døtre af angst for den unge læges forførelser.

Blandt de folk, han lærte at kende, var grev Rantzau-Ascheberg (1717-1789), juristen Enevold Brandt (1738-1772) og officererne P.E. von Gähler (1718-1783) og S.O. von Falkenschiold (1738-1820). De kom alle til at spille vigtige roller for Struensee i de kommende år. Især med grev Rantzau-Ascheberg tilbragte han mange stunder med at ryge tobak og tale om tidens nye tanker. Da Struensee senere blev ansat som rejselæge for den danske konge, skyldtes det anbefalinger og tilskyndelser fra fornemme og indflydelsesrige folk. Især Rantzau-Ascheberg anså sig selv for at være Struensees velynder i den sammenhæng.

Men Rantzau-Ascheberg var mere end det. Han var en højaristokratisk officer, der var kommet på kant med den kreds af magtfulde adelsfolk, der gennem kongens statsråd i årtier reelt havde styret Danmark. I første omgang var Rantzau-Ascheberg kommet i miskredit under en mislykket mission i Rusland i 1762. Det resulterede i udvisning. Den russiske regering meddelte, at man anså greven for totalt upålidelig, og at han ikke burde bestride nogen post ved det danske hof eller noget embede i staten. Den danske regering bøjede sig for den russiske stormagt og holdt greven på afstand, men ved Christian 7.s tronbestigelse i 1766 blev han taget til nåde og sendt til Norge som general. Allerede året efter måtte han dog også forlade posten på grund af intriger ved hoffet i København. Rantzau-Ascheberg tilhørte nemlig en reformfløj i det danske militær, der – igen på russisk foranledning – blev udrenset. Han blev forvist til Holsten med forbud mod at vise sig i København.

Nu sad greven så og skumlede på sit slot i Holsten. Rantzau-Ascheberg mente, at han både gennem sin byrd og sine indsigter var bedre skikket til at have en ledende post i statens styrelse end ronkedorerne i København. Det er oplagt, at grevens stærkt personlige og forurettede opfattelse af forholdene i København påvirkede Struensees forståelse af tingene.

Kongen

Alt tegnede lyst, da den knap 17-årige Christian 7. besteg tronen i januar 1766. I årene forinden havde danske og udenlandske iagttagere gang på gang set beviser på drengens klare intelligens og belevne optræden. Højdepunktet havde været hans konfirmation i 1765. I Christiansborgs funklende slotskirke havde den unge kronprins brilleret med sine besvarelser på præsternes teologiske spørgsmål foran landets fornemste familier og udenlandske diplomater. Mange beretninger fortalte, at publikum havde været rørt til tårer. Nu var den begavede og charmerende dreng blevet konge, og forventningerne var store.

Men bag den blændende facade gemte sig en opvækst med svigt, kulde og mishandling. Christians mor døde, da han var to år. Faren, den alkoholiserede Frederik 5. (1723-1766), giftede sig hurtigt igen. Men den nye dronning, Juliane Marie, havde et afmålt forhold til sin stedsøn. I stedet kastede hun al sin kærlighed på den søn, hun selv fødte nogle år senere. Arveprins Frederik blev hendes et og alt.

Christians opdragelse blev overladt til den brutale hofmester Ditlev Reventlow (1712-1783), og han holdt sig ikke tilbage med slag og ydmygelser i sin omgang med drengen. Christian frygtede hofmesteren og gjorde alt, hvad han kunne, for at behage den utilregnelige Reventlow. Selv om det var almindelig kendt, at Reventlow på ingen måde egnede sig til at have med børn at gøre – og slet ikke en kronprins – vendte alle det blinde øje til. Christian fandt trøst i fysiske udfoldelser som ridning, fægtning og dans. Billard og kortspil blev hans foretrukne adspredelser. Hans eneste fortrolige var hans schweiziske lærer, E.S.F. Reverdil (1732-1808), og den gruppe af tjenere og pager, der omgav ham.

Så snart han besteg tronen, begyndte man at trække i ham fra alle sider. Forskellige fraktioner ved hoffet forsøgte at bruge ham til at fremme deres egne mål og positioner. Stridighederne ved hoffet blev ikke mindre, da han blev gift med den kun 15-årige engelske prinsesse, Caroline Mathilde. De to unge ægtefolk kunne ikke rigtig finde melodien, og omgivelserne udnyttede kynisk den problematiske situation til at intrigere og skaffe sig indflydelse.

Allerede i den første tid som konge mærkede Christian 7., hvor svært det var at sætte sin vilje igennem over for det statsråd, han havde arvet fra sin far. De ældre, erfarne adelsmænd i statsrådet havde ikke tænkt sig at afgive så meget som en tøddel af deres magt, blot fordi en ny konge var kommet på tronen. Ministrene i statsrådet var forenet i en aristokratisk og kosmopolitisk tænkemåde, hvor forsigtighed og kontinuitet var nøgleord. Forandringer skulle ske langsomt og med måde på baggrund af statsrådets overvejelser. Set med ministrenes øjne havde man fundet den perfekte balance – et civilt styre med statsrådet som midtpunkt og magtbase. Tyngdepunktet for ministrenes magt var, at de havde den fornødne indsigt i styrets forskellige dele. De sad selv på alle væsentlige stillinger i centraladministrationen – og de havde siddet der længe. Samtidig havde ministrene placeret en hær af kæledægger som embedsmænd længere nede i systemet. Ikke sjældent følte kongen sig frustreret og manipuleret, når han havde været til et af de to ugentlige statsrådsmøder, hvor vigtige politiske beslutninger blev lagt frem til hans godkendelse.

Caroline Mathilde malet af Jens Juel (1745-1802) efter hendes død. Maleriet hænger på Rosenborg Slot. I tiden op til Caroline Mathildes ankomst til Danmark cirkulerede adskillige portrætter af den kommende dronning, som man ventede spændt på at se i virkeligheden.

|| Michael Mottlau/Ritzau Scanpix

Men også mange af hoffets formelle, ceremonielle forpligtelser var en byrde for kongen. Formålet med hoffets rituelle iscenesættelse – med alt, hvad den indebar af modtagelse af ambassadører, kur, tafler, parader og baller – var at vise kongemagten som det ypperste og mest uforlignelige for undersåtterne. Jo mere storslået og prangende fremstillingen var, des mere prestige kunne kongemagten vinde hos undersåtterne og ikke mindst udenlandske diplomater og andre iagttagere. Men det krævede også undersåtternes accept af vilkårene. Det gik begge veje. Omgivelserne og de mange mennesker, der omgav kongen og var tilknyttet hoffet, spillede en afgørende rolle. Alle de malere, musikere, sangere, skuespillere, digtere og forfattere, der var knyttet til hoffet og levede af at fremstille, iscenesætte og besynge kongemagten, var på en og samme tid vedhæng og støttepiller. Der var en selvforstærkende gensidighed i systemet. Kongen var ikke noget uden omgivelsernes tilbedelse, og omgivelserne var ikke noget uden kongens gunst. Det var denne indbyrdes afhængighed, der udgjorde systemets tyngdepunkt.

Samtidig afspejlede den mere uformelle del af hoflivet kongens gemyt. Kongen var omdrejningspunktet for hoflivet, og derfor afmaledes kongens væsen i de folk, han valgte at omgive sig med. For at komme nær kongen – nær mulighederne og magten – skulle man arbejde sig ind i systemet på hoffets præmisser. At gøre sig ved hoffet var afgørende for ens sociale position. Men det var ikke noget, man bare gjorde. Det krævede særlige evner, og forståelsen af hoffets indre rationale var en forudsætning for at vinde magt og anseelse. I et spind af patroner, klienter, velgørere og snyltere var den ene tjeneste altid den anden værd. Alle stod i en eller anden forstand i et afhængighedsforhold til hinanden. Det var et grundvilkår for både den højeste minister og den mindste page. Hele det indviklede system af officielle ceremonier, kunstnerisk iscenesættelse, uformelle forbindelser og gensidige afhængighedsforhold spandt sig om den samme akse: kongen. Hoffets skikkelser bevægede sig som planeterne omkring solen. Derfor var det naturligvis afgørende, hvordan solen strålede.

Hoffet var den unge Christian 7.s bane. Han kendte ikke andet. Måske derfor havde han siden barndommen drømt om, hvad det ville sige at leve uden for hoffets komplicerede og regulerede verden. Men det var ikke en mulighed. Kongens frustrationer begyndte derfor at komme til udtryk ved hoffet. Det var ikke mange øjeblikke, han havde for sig selv. Samtidig krævede omgivelserne hele tiden noget af ham. Hans gamle hofmester pressede ham og behandlede ham stadig som en uvorn unge. Ministrene forsøgte at få ham til at danse efter deres pibe med underspillet magtbrynde og forloren ærbødighed. Fjenderne af statsrådet forsøgte at inddrage kongen i intriger og få ham til at handle mod ministrene. Hans gamle lærer, Reverdil, stod bukkende i skyggen og prøvede at få ham til at regere som en oplysningens monark.

En måde at tackle kravene på var at søge væk fra de politiske skikkelser og omgive sig med folk, der kunne give kongen andre adspredelser. Unge officerer og hofkavalerer begyndte at danne en kreds omkring kongen, mens de allestedsnærværende pager sværmede optændte rundt – altid parate til at realisere et hvilket som helst indfald, som kongen måtte få. Allerede i månederne efter tronbestigelsen mærkede omgivelserne forandringen. En diplomat skrev hjem til sine foresatte, at

Det unge kongepar danser i Riddersalen på Christiansborg omkranset af hoffolk. Stik fra 1768 af Johannes G. Bradt.

|| Det Kgl. Bibliotek

”Adskillige Personer, der omgive Kongen, have paa nogen Tid forsøgt at svække hans Tilbøielighed til selv at deeltage i Forretninger. De ville bibringe ham Smag for alle slags Adspredelser og Forlystelser, og derved give ham Lede for Arbeide.”

Det lå i ræsonnementet, at det ikke var kongen selv, der gik forrest i forlystelserne, men at han blev forledt af andre.

Kongen begyndte at ture rundt i København med nogle af sine yndlinge. Her mødte han Anne Katrine Benthagen (1745-1805), der gik under navnet Støvlet-Katrine. Hun havde i et par år levet som luksusprostitueret og var kendt for sin skønhed og vilde opførsel. Kongen var stærkt tiltrukket af hende, og snart indledte han og Katrine et forhold med sadomasochistiske undertoner – til stor forargelse for både hoffet og byen. Kongen, Katrine og kongens venner drog hærgende rundt i Københavns gader, smadrede værtshuse og bordeller og sloges med vægterne.

Men magtfulde personer ved hoffet satte en stopper for kongens forhold til Katrine. Grædende blev Christian tvunget til at skrive under på en forvisningsordre, der fjernede hende fra byen.

Kort efter Katrines bortvisning fødte dronningen en søn, kronprins Frederik. Kongen var ikke synderligt interesseret i barnet, men rettede i stedet sin opmærksom mod en gammel idé om at tage på en længere rejse rundt i Europa.

Rejsen

Da kongen begyndte at lufte sine planer om en længere udlandsrejse, bredte ængsteligheden sig hos landets ledende skikkelser, i hvis fantasi de mest gruopvækkende skrækscenarier tog form. På grund af de foregående års talrige excesser nærede ministre og embedsmænd alvorlige bekymringer for rejsens mulige politiske og prestigemæssige konsekvenser. Ved en udlandsrejse ville alles øjne konstant hvile på kongen, og den mindste afvigelse i hans opførsel ville blive registreret og fortolket af et internationalt publikum, der ikke ville tøve med at benytte lejligheden til at skandalisere den danske konge.

Og så var der de økonomiske overvejelser. En kongelig udlandsrejse var en bekostelig affære, og landets økonomiske situation råbte ikke på en rejse. Bekymringerne og modviljen mod rejsen var mange og forskellige, hvilket illustreres tydeligt i udenrigsminister J.H.E. Bernstorffs (1712-1772) breve fra månederne op til afrejsen. En af ministerens indvendinger gik på, hvilke konsekvenser sædelighedsforholdene i de sydeuropæiske lande kunne få for kongen:

Anne Katrine Benthagen kaldet Støvlet-Katrine. Tilnavnet kom af, at Katrines stedfar var skomager med speciale i fremstilling af militære støvletter, som hun som ung pige bragte ud til kunderne. Ukendt maler.

|| Københavns Museum

”… jeg tilføjede [over for kongen], at jeg ikke kunne tillade mig at skjule for ham, at et kvarters glemsel ikke vil blive glemt i historien, at bestemte forlystelser kunne bringe hans liv og person i fare, og at de besmittede kvinder var meget farligere og mere skadelige for helbredet i de varme lande end i vores.”

Kongen lod sig ikke skræmme af advarsler og overtalelsesforsøg. Han ville afsted. Med et stort følge påbegyndte han rejsen sydpå. I Holsten sluttede rejselægen J.F. Struensee sig til selskabet.

Det omfattende rejseselskab drog gennem Tyskland til Nederlandene. Herfra sejlede man videre til England, hvor Christian for første gang skulle møde sin svigerfamilie. Caroline Mathildes bror var i 1760 blevet konge under navnet George 3. (1738-1820). Han stillede kongeskibet Mary til rådighed for Christians overfart fra fastlandet til Dover. Det var samme skib, der 22 måneder tidligere havde sejlet Caroline Mathilde til fastlandet på hendes rejse mod Danmark. Efter nogle ugers ophold sejlede kongen og hans følge til Frankrig og satte kurs mod Paris, hvor han i en længere periode var uofficiel gæst hos den franske kong Ludvig 15. (1710-1774). Herefter gik det hjemad. Da kongen og hans følge i bidende kulde kørte gennem Vesterport kl. 5 om morgenen den 14. januar 1769, havde rejsen varet syv måneder.

Rejsen foregik i et hæsblæsende tempo med modtagelsesreceptioner, koncerter, militærparader, baller, fyrværkeri, teaterforestillinger, besøg på museer og fremvisning af haver, fontæner, kirker, malerier og samlinger af rariteter. Alle vegne blev Christian mødt af begejstrede tilskuere og fornemme opvartere, der talte om den danske konge med stor beundring. Kontrasten mellem den hærgende fløs i de københavnske gader og den belevne majestæt på rejse var slående.

Men trods den glimrende optræden følte Christian sig ensom og frustreret. Når han efter en hård dag og en lang aftens program vendte tilbage til sine gemakker, var han udmattet, men rastløs. Han ønskede at være alene med sin kammerpage – og den nye læge. I hele nætter kunne de tre tale eller spille terninger og kort sammen. Ikke sjældent havde kammerpagen svært ved at følge med i kongens lange tankerækker og kæmpede for blot at holde øjnene åbne, når det fortsatte ud på de små timer.

Mens kammerpagen anstrengte sig for at være høfligt lyttende, havde lægen en anden tilgang. I sine ensomme stunder på rejsen betroede Christian 7. sig til Struensee, der opmærksomt lyttede til den unge konges fortællinger. Kongen og lægen blev fortrolige. Christian 7. gav sine tanker frit løb og fortalte sin læge, at han slet ikke havde lyst til at være konge. Sådan havde han haft det fra barnsben, hvor han ofte forestillede sig, at han var et forbyttet barn. En dag ville sagens rette sammenhæng gå op for omgivelserne, og han kunne få lov at leve et helt almindeligt liv. Samtidig fortalte kongen, hvordan han forestillede sig, at verdens virkelige udseende blev skjult for ham.

Ud over sine lægelige opgaver og de mange samtaler med majestæten bød rejsen på store oplevelser for Struensee. Stærkest stod nok mødet med de internationalt kendte oplysningstænkere i Paris, heriblandt Jean le Rond d’Alembert (1717-1783), Denis Diderot (1713-1784) og Claude Adrien Helvétius (1715-1771). Kongen havde inviteret en kreds af oplysningsfolkene til audiens og fulgte siden op med et besøg i det franske videnskabsakademi, hvor d’Alembert holdt tale for Christian 7. Men adspredelserne kunne næppe fjerne Struensees mistanke om, at kongen havde tiltagende psykiske problemer.

Hjemme igen

Kongen var under rejsen blevet så glad for Struensee, at han bad ham tage med tilbage til København og fortsætte som livlæge. Struensee accepterede. Ved ankomsten til residensstaden i januar 1769 blev lægen installeret i en tjenestebolig i Prinsens Palæ lige ved Christiansborg Slot. Han havde ingen særstatus, men skulle indgå i det team af læger, der var tilknyttet kongefamilien. Dog betød ansættelsen et betydeligt økonomisk løft i forhold til stillingen som embedslæge i Altona.

For Struensee var kong Christian 7. først og fremmest en patient. Den rollefordeling tog udgangspunkt i lægegerningens forandrede status i oplysningstidens Europa. Forholdet mellem sjælen, kroppen og bevidstheden var et kernepunkt i oplysningstidens diskussioner – og kroppen og bevidstheden var netop lægernes område. Tanken om, at krop og bevidsthed ikke kunne adskilles, vandt frem i takt med oplysningens udbredelse. Det betød, at læger ud over anatomi, kirurgi og medicin begyndte at beskæftige sig med bevidsthedens betydning for menneskelivet. Lægerne ville udforske menneskets natur og dermed også det samfund, menneskene skabte.

Kongen og hans følge sejler på Themsen, mens tilskuere i mindre både og langs flodbredden nysgerrigt ser til. Stik fra 1788 af Elias Martin (1739-1818).

|| Det Kgl. Bibliotek

Struensee havde et nærmest mekanisk syn på mennesket. Følelser og bevidsthed skabtes i kroppen gennem organiske processer. Alle impulser var fysisk betingede. Dermed var tanker, moral og religion i sidste ende blot produkter af den menneskelige krop. Struensee havde sine tanker fra den franske læge La Mettrie (1709-1751) og filosoffen Helvétius, som han havde hilst på i Paris.

Fortrolighed blev et kernepunkt i den ny lægepraksis. Lægen undersøgte patienten for fysiske symptomer, men opfordrede i lige så høj grad patienten til selv at beskrive sin tilstand. Hvis krop og bevidsthed var uløseligt forbundet, var det jo oplagt dels at bede patienten beskrive sine smerter, dels mere overordnet at spørge patienten, hvordan han eller hun havde det. På den måde fik intimiteten mellem lægen og patienten afgørende betydning. Patienten talte, mens lægen lyttede, vurderede og gav anvisninger til behandling. Og i en tid, hvor den religiøse dimension var på tilbagetog i mange menneskers liv, fik lægen større betydning i toneangivende kredse og tog efterhånden præstens plads. Lægen blev den nye tids skriftefader. Samtidig var lægen i en del tilfælde i stand til faktisk at kurere patienten i modsætning til præsten, der kun kunne give trøst og syndsforladelse.

I de første måneder efter rejsens afslutning var Struensee kun optaget af sit arbejde som læge for Christian. I den sociale heksekedel ved hoffet holdt han sig for sig selv uden at være selvudslettende. En hofdame beskrev ham i foråret 1769 som en mand med en ”brav og bestemt” optræden. Han holdt af kongen og var beskeden i sit væsen uden at være krybende. I maj blev Struensee udnævnt til etatsråd – en tom ærestitel, der dog gjorde, at han mere formelt trådte ind på hoffets bane og begyndte at deltage i middagsselskaber og spilleaftener i byens palæer. Samtidig fik han adgang til at spise ved det kongelige taffel.

Som månederne gik, fik Struensee støt og roligt mere indflydelse på kongen. Også dronning Caroline Mathilde begyndte at konsultere den nye læge. Siden sin ankomst til København i 1766 havde hendes humør og helbred været for nedadgående. Dels var forholdet til kongen dårligt, dels følte hun sig alene og tilsidesat og havde svært ved at finde sine ben ved det intrigante hof.

I sensommeren 1769 var Caroline Mathilde syg og sengeliggende på Frederiksberg Slot. Hun havde længe virket svag og trist og blev behandlet af hoflægen C.J. Berger (1724-1789), der havde givet hende medicin mod væskeophobning i kroppen. Medicinen så ikke ud til at virke. Flere gange havde kongen opfordret Caroline Mathilde til at konsultere Struensee. Det afviste hun. I hendes øjne var Struensee blot endnu et af Christians anløbne bekendtskaber. Sikkert vidste hun også, at hendes hofdame, Elisabeth von Eyben (1736-1780), havde en affære med ham. Men da Caroline Mathildes tilstand blev værre, overhørte kongen ganske enkelt hendes indvendinger og befalede, at Struensee skulle tilkaldes. Hun opgav modstanden, og Struensee undersøgte hende. Kækt stillede han straks en diagnose:

”Ærgrelse, Kedsomhed og stillesiddende Levemaade ligger bag ved hele Daarligheden; der kræves kun lidt med Lægemidler, men rigeligt med Bevægelse, Forlystelser og Adspredelser.”

Derfor, mente Struensee, skulle der skæres ned på etiketten – det unødvendige og nedslidende kompleks, der forpestede ethvert hof med kedsomhed. Desuden opfordrede Struensee dronningen til at begynde at ride, så hun kunne få motion. Caroline Mathilde begyndte derfor at få undervisning og blev hurtigt en habil rytter.

Struensee arbejdede desuden på at forbedre forholdet mellem kongen og dronningen, hvilket også til dels lykkedes. Men mod slutningen af året besøgte Struensee oftere og oftere dronningen. Vel havde motionen givet hende farve i kinderne, men hun var stadig melankolsk. Lægen Struensee lyttede til sin patient og fortsatte sin behandling. Struensee ordinerede opium til dronningen og supplerede kuren med samtaler og bøger, som Caroline Mathilde kunne finde adspredelse og eftertænksomhed i. Deres møder blev hyppigere, og dronningens kammerpiger kunne mærke, at Caroline Mathilde lyste op, når lægen kom på besøg.

I januar 1770 flyttede Struensee fra Prinsens Palæ ind på selve slottet, så han var i umiddelbar nærhed af sine kongelige patienter og kunne være til stede på et øjeblik, når han blev tilkaldt. En dag, da Struensee var kommet til dronningen for at læse højt for hende, blev grænsen mellem konsultation og elskov overskredet på en sofa i hendes gemakker. Et kærlighedsforhold mellem den borgerlige læge og den af Gud salvede dronning var ikke kun en potentiel skandale. Det var en majestætsfornærmelse af enorme dimensioner. Men det var også indgangsdøren til den magtovertagelse, som lå lige om hjørnet.

Kongen havde i efteråret 1769 indsat Struensee i en kommission, der skulle udarbejde et forslag om at oprette en anstalt for koppevaccine. I Altona havde Struensee eksperimenteret med inokulation – en slags vaccination mod kopper, der i 1700-tallet var en udbredt og ofte dødelig sygdom. Inokulationen bestod i, at man anbragte en indtørret skorpe af en koppepatients pustel i næsen eller indførte lidt af pustelmassen i et lille stik eller snit i huden på den raske. Man vidste, at et mindre og overstået koppeanfald kunne immunisere den angrebne for resten af livet, og man mente, at det indpodede smitstof sjældent bredte sig fra indpodningsstedet. Derfor var der god grund til at gennemføre vaccinen. Formodningerne holdt dog ikke altid stik. Det indpodede smitstof kunne brede sig med døden til følge for den inokulerede, og i yderste konsekvens kunne vaccinen starte nye epidemier. Indtil først holsteneren Peter Pletts (1766-1823) og siden briten Edward Jenners (1749-1823) gennembrud med den moderne vaccine i 1796 blev indpodning praktiseret med denne risikomargin som et grundvilkår.

I maj 1770 tog Struensee skridtet fra papirarbejdet i kommissionen ud på den praktiske inokulations risikofyldte bane. Det havde han ikke gjort siden tiden i Altona. Den 3. maj 1770 inokulerede han den to-årige kronprins Frederik. Det var en meget tidlig alder at blive vaccineret i, og det er nok ikke helt forkert at sige, at Struensee løb en betydelig risiko. Efter indgrebet blev kronprinsen syg og havde høj feber. Men det var en del af vaccinen, og man kunne ikke gøre andet end vente og håbe på det bedste. I to uger vågede Caroline Mathilde og Struensee sammen over det syge barn. Da kronprinsen endelig kom sig, og indgrebet viste sig som en succes, kunne alle ånde lettet op. For Caroline Mathilde betød det en endnu større hengivenhed for lægen.

Som tak for indsatsen udnævnte kongen efter inokulationen Struensee til kongelig forelæser. Desuden fik han titel af konferensråd og rykkede dermed atter op i rang. Stillingen som forelæser gav Struensee endnu mere tid i Christians nærvær. I princippet skulle han stå til rådighed i alle Christians ledige stunder. Og Christian foretrak stunderne med lægen frem for det pulserende liv ved hoffet.

Hoffet

I maj 1770 blev de første tegn på Struensees indflydelse registreret. En embedsmand skrev i sin dagbog, at ”nu gør Struensee alle Ting”, og noterede, at lægen også spiste med kongeparret om aftenen. Netop den sidste iagttagelse er vigtig. Struensees magt hvilede på hans kærlighedsforhold til dronningen og hans kontrol over kongen. Magten blev opretholdt i det intime rum omkring kongeparret – i de private gemakker, ved spisebordet og gennem de daglige rutiner og lægelige konsultationer.

En måned senere skulle kongen til Holsten, og Struensee fik arrangeret, at han og dronningen kunne rejse med. Omkring 300 mennesker med tonsvis af oppakning drog sydpå. Ud over Caroline Mathildes hofdamer, overhofmarskallen og en række højt placerede hoffolk var udenrigsminister Bernstorff blandt de medfølgende. Også finansminister Schimmelmann rejste kort efter til sine besiddelser i Holsten for at være nær hoffet. Bare for en sikkerheds skyld. Dertil kom det underordnede personale som hoflægen Berger og livkirurgen Johan Friedrich Brieghel (1732-1802). Og så var der naturligvis Struensee.

Efter et ophold på Gottorp Slot i Slesvig drog hoffet videre til slottet Travendal, hvor dagene gik med stilfærdige adspredelser. Man spiste tidlig morgenmad, der blev indtaget i haven. Lægen sagde jo, at det var sundt med frisk luft og udeliv. Caroline Mathilde og Struensee drak te sammen om morgenen i dronningens sovegemak og red ofte ud med hinanden om eftermiddagen. Hver dag badede Christian i slothavens store kanal efter lægens anvisninger. På overfladen virkede alt tilforladeligt. Men Struensee udnyttede rejsen til at hive tæppet væk under den ledende fraktion ved hoffet.

Ved en række manøvrer blev flere hoffolk udgrænset. Samtidig blev to nye personer trukket ind i kredsen omkring kongeparret. Begge var venner af Struensee fra tiden i Altona – grev Rantzau-Ascheberg og Enevold Brandt. Og begge var forvist fra hoffet. Som nævnt var Rantzau-Ascheberg blevet afskediget som general i Norge og havde fået forbud mod at vise sig i København, mens Enevold Brandt var en letfærdig hofmand, der nogle år tidligere havde gjort sig uvenner med en af kongens favoritter og var blevet sendt til Holsten i en skamfuld exit. Nu blev de begge taget til nåde. Brandt var tiltænkt en særlig rolle. Formelt set overtog han jobbet som forlystelseschef ved hoffet, men reelt set skulle han fungere som kongens oppasser. For Struensee var det afgørende, at ingen andre kom tilstrækkelig tæt på kongen til at påvirke ham. Brandt skulle være gatekeeper.

Under turen til Holsten gjorde hoffet også en kort afstikker til Ascheberg, grev Rantzau-Aschebergs slot. Værten var ikke selv hjemme, men havde stillet sit slot til rådighed for kongefamilien. Under påskud af slottets beskedne størrelse blev en del af følget sendt tilbage til København, mens andre – bl.a. udenrigsminister Bernstorff – fik ordre til at blive på Travendal. Den sluttede kreds, der fik lov til at være med, var nøje udvalgt af Struensee.

Selskabet blev indkvarteret på det lille slot, som Rantzau-Ascheberg var flyttet ind i efter sin fars død året før. Slottets park var opbygget som en sirlig barokhave, men havde også ’vilde’ områder – ja, endda et bjerg, som det blev kaldt, selv om der blot var tale om et højdedrag. På bjergets skråninger lå små eremithytter i ly af træerne. En af hytterne var bygget specielt til filosoffen Rousseau. Efter forlydender om Rousseaus landsforvisning i 1762 havde den nu afdøde Rantzau-Ascheberg opført en hytte med kålhave på bjerget. Rantzau-Ascheberg tilbød Rousseau at slå sig ned i sin have. Filosoffen var jo så begejstret for naturen og det enkle liv, så en hytte med kålhave i Rantzaus vilde park måtte lige være noget for ham. Rousseau kom aldrig. Men for natursværmere fik parken ry for at være noget særligt.

Enevold Brandt var indbegrebet af en hofmand. Hans højeste ambition var at komme ind i kredsen omkring kongen for at skaffe sig fornøjelser, indflydelse og personlige fordele. Her er han portrætteret i pels.

|| Det Kgl. Bibliotek

Det var de omgivelser, Struensee havde udset som scene for det indskrænkede hof. Her skulle han og dronningen – og kongen, selvfølgelig – holde en tiltrængt ferie i gode venners lag. Der skulle slappes af. Man skulle more sig. Men ikke mindst skulle man mærke, at man var kommet på landet. Dronningen og Struensee stod op ved femtiden om morgenen og red ud sammen. De var først tilbage, når kongen stod op ved syv-otte-tiden. Dagene gik med promenader og rideture.

Det naturidylliske skulle udleves, sådan som man havde læst om det i Rousseaus værker. Til at fuldende billedet blev de lokale bønder sat til at lave danseopvisninger for herskabet. Der blev også afholdt sækkevæddeløb og små turneringer med bønderne som aktører og det lille hof som tilskuere. Men det hele kunne ikke være enkel bondeidyl, civilisationens glæder skulle også dyrkes. Små koncerter blev afholdt, gerne med dronningen som sangerinde og Brandt på fløjte. Om aftenen spillede man hasardspil, som kostede flere mere, end de brød sig om.

Efter kun ti dage tog man afsked med Aschebergs have, og selskabet rejste tilbage til Travendal, hvor resterne af det i forvejen decimerede hof opholdt sig. Efter et besøg i Lüneburg, hvor kongen, Caroline Mathilde og Struensee mødtes med Caroline Mathildes mor, vendte hoffet hjemad mod København. Mødet var ikke nogen succes. Kongen brød op fra Holsten og var hjemme i København den 27. august. Caroline Mathilde fulgte et par dage efter.

Rejsen var vigtig for konsolideringen af Struensees indflydelse. Struensee og kongeparret var væk fra hoffets normale rammer i København. Kærlighedsforholdet til dronningen udviklede sig, det samme gjorde kontrollen med kongen. Også Struensees forestillinger om, hvad der kunne lade sig gøre, blev væsentligt udvidet. På denne rejse blev kuglerne støbt.

Efter hjemkomsten til København gik det stærkt. Den 4. september udsendte kongen to kabinetsordrer, dvs. to egenhændige befalinger, der ikke var blevet behandlet af statsrådet eller i kollegierne, men var udgået direkte fra hans kabinet. I den første udtalte kongen, at det efterhånden var blevet så almindeligt at uddele rang og titler, at det ikke længere kunne ses som en belønning efter fortjeneste. Derfor ville han for fremtiden være mere tilbageholdende med uddeling af titler. Der skulle kun ses på troskab, flid og dygtighed, ikke på anciennitet og forbindelser, når der skulle uddeles titler. Den anden kabinetsordre ophævede censuren. Det blev kort og godt tilladt for enhver at skrive hvad som helst.

Den første kabinetsordre ramte lige ned i en af oplysningens kongstanker, nemlig at talent og fortjenstfuldhed skulle gå forud for fødsel og anciennitet. Det samme gjaldt den anden kabinetsordre. Indførelsen af ytringsfrihed var en markant virkeliggørelse af et hovedpunkt i oplysningens program. I kabinetsordren hed det, at det er

”... skadeligt for Sandheds upartiske Undersøgning, som og hinderligt i at oplyse de Ældre Tiiders Vildfarelser og Fordomme, naar redeligen sindede […] Patrioter […] skrækkes fra, eller forhindres at skrive frit, efter deres Indsigt, Samvittighed og Overbevisning, samt at angribe Misbruge, og lægge Fordomme for Dagen.”

Det kunne næppe siges tydeligere.

Som det første land i verden indførte Danmark således ubetinget ytringsfrihed. Nyheden om den danske konges radikale beslutninger bredte sig med lynets hast til resten af Europa. Da nyheden nåede Voltaire i Ferney, greb han pennen og skrev et begejstret hyldestdigt, hvori han roste den danske konge for sit frisind og sit strålende eksempel. Digtet gik Europa rundt og udkom på både fransk og dansk i København. I kredsene omkring statsrådet og i centraladministrationen blev kabinetsordrerne modtaget med forfærdelse.

Spørgsmålet er, hvor stor andel kongen selv havde i kabinetsordrerne? I den tidlige fase er det sandsynligt, at kongen gennem samtaler med Struensee og med hjælp fra kabinetssekretær Andreas Schumacher (1726-1790) er nået frem til kabinetsordrernes ordlyd. Om han var på det rene med rækkevidden og konsekvenserne af de reformer, der udsendtes under hans signatur, er et helt andet spørgsmål. Men der skulle ikke gå lang tid, før kongen mistede interessen for statssagerne.

Hvad enten kabinetsordrerne udstedtes med kongens fulde medvirken eller ej, var der tale om en helt ny og tidligere uset situation. Siden Christian 7.s tronbestigelse havde forskellige personer og grupper forsøgt at få indflydelse på kongen i håb om enten at ændre eller fastholde det system, der styrede riget. Ingen havde haft ubetinget succes i bestræbelserne. Rundt om kongen havde en mindre sværm af hoffolk og officerer hele tiden opholdt sig. De kom og gik i en lind strøm. Nogle blev kongen selv træt af, andre blev fjernet fra hans omgivelser. Mønsteret var ikke til at tage fejl af. Kongen havde ikke megen tiltro til de politiske skikkelser og ville derfor hellere omgive sig med folk, der imødekom hans umiddelbare indskydelser. Det havde ført til adskillige optrin, konflikter og spændte situationer. Men politisk set havde det ikke haft den store betydning.

Nu var situationen pludselig en anden. Christian 7. havde ladet en læge komme så tæt på sig, at han faktisk formåede at få kongen til at ændre tingene. Struensee forenede den fortrolige samtalepartner med den politiske figur. Struensee med den laveste rangplacering i det store rejseselskab, der var taget til Holsten, havde udmanøvreret alle andre.

Ti dage efter udstedelsen af de to kabinetsordrer blev den sidste sten ryddet af vejen for Struensee og dronningens magtovertagelse. Med afskedigelsen af udenrigsminister J.H.E. Bernstorff skilte man sig ikke alene af med en aldrende excellence i statsrådet, men med hele det forsigtige balancesystem, som riget i de seneste årtier var blevet styret efter. Nye medlemmer af statsrådet blev indsat.

Nu gik det slag i slag. Kongen forbød det nye udvidede statsråd at mødes, før de enkelte medlemmer hver havde skrevet et notat om, hvad et statsråd egentlig skulle bruges til. I stedet for statsrådsmøder og ministerorientering brugte kongen nu tiden på at arbejde i selskab med Struensee. Det lod endda til, at han fandt et vist behag i at arbejde med sagerne i kabinettet. Ja, Struensee kunne senere forsikre, at kongen beskæftigede sig med statssagerne med ”flid, iver og fornøjelse” – ofte over fire timer om dagen. Det er nok begrænset, hvor meget man skal lægge i den udlægning, der blev formuleret, da den fængslede Struensee skulle forklare sig.

Ordrerne flød i en stille strøm fra kabinettet. Struensee opholdt sig formelt hos kongen i egenskab af forelæser. Hans stemme var afgørende for de kortfattede ordrer, som kongen på fransk kradsede ned på løse papirark, der bagefter blev givet til kabinetssekretær Schumacher. Kabinetssekretæren renskrev notaterne og opstillede dem som kabinetsordrer. Derefter blev de sendt tilbage til kongen – og Struensee – til godkendelse. Kongen underskrev ordrerne, som kabinetssekretær Schumacher tillige parafraserede.

Fra sidst på efteråret 1770 blev det også besluttet, at kongen ikke længere skulle modtage ministrene og cheferne fra kollegierne til mundtlig fremlæggelse af sager. Gennem de mundtlige fremlæggelser havde der i praksis hersket en forhandlingssituation mellem embedsmændene og kongen. Kollegiecheferne havde mulighed for at påvirke ham i retning af en bestemt beslutning, når de vendte og drejede en sag. Fremover skulle sagerne forelægges skriftligt for kabinettet, som så ville afgive svar den følgende dag. Enhver afgørelse lå nu i kabinettet hos kongen – og hvem der nu måtte være der sammen med ham. Struensee fortalte, at kongen ofte læste en forestilling to-tre gange for at sætte sig godt ind i den pågældende sag. Efter nøje overvejelse tog han sin beslutning. Igen skal man være varsom med Struensees udlægning. Men det vigtigste ved forandringerne var, at kongen i realiteten var blevet mere enevældig end nogensinde.

Den 10. december blev statsrådet opløst. Begrundelsen lød, at behandlingen af statssagerne blev unødigt besværliggjort af, at alt for mange af høj rang og anseelse deltog. Kongen valgte derfor at fjerne det forstyrrende element i sin enevældige magtudøvelse. Regeringen skulle have sin naturlighed og renhed tilbage, den skulle være nøjagtig sådan, som nationen oprindelig havde overdraget den til hans forfædre.

Statsrådets tid var forbi.

Ti dage senere udnævnte kongen Struensee til sin maître des requêtes, så Struensee ikke længere skulle agere bag sit hverv som forelæser, men modtage samtlige skrivelser til kongen og sortere og præsentere dem for monarken. Den formelle maître des requêtes-titel var ikke til at tage fejl af.

Mens det stod på, skete der en tydelig forværring i kongens tilstand. Han kunne blive overvældet af udmattelse, angst og modløshed. Ofte sad han modløs og apatisk og talte med sig selv. På andre tidspunkter var han op- og udfarende og kastede sig ud i vilde og fysisk anstrengende aktiviteter. Han kunne det ene øjeblik fremtræde yndefuld og eksemplarisk beleven, det andet desperat og uudgrundelig. Med andre ord var han utilregnelig og ulykkelig, plaget af vrangforestillinger og forfølgelsestanker. Arbejdet i kabinettet havde han helt mistet interessen for.

Men han var stadig konge.

Reformer

Struensee indskrænkede hoffets størrelse og dikterede intimitet. Væk med formalia og ceremoniel iscenesættelse, der af den borgerligt opdragede Struensee blev betragtet som stift og tomt. Der var også andre grunde til Struensees omlægning af hoffet. For det første var et reduceret og privat hof en nødvendighed for, at han kunne kontrollere kongen og ikke mindst hindre uønskede personers adgang til majestæten. Der var helt sikkert også lægelige grunde til at skære ned på det ceremonielle, som kongen fandt enerverende og nedslidende. De evindelige pauker og trompeter og militære honnører fik den angste konge til at fare sammen, mens de langstrakte kur- og modtagelsesarrangementer udmattede ham.

Struensee ordnede det sådan, at kongen hele tiden var beskæftiget og under opsyn. Konstant skulle der være folk omkring ham. Hvis han blot et øjeblik blev ladt alene, ville han straks henfalde til sine forestillinger og reagere med voldsomheder eller besynderlige indfald. Ud over mandsopdækningen tiltog medicineringen af kongen i løbet af sommeren 1771. Det lægelige opsyn med kongen var helt og aldeles overgivet til Berger, der hver morgen besøgte majestæten på sengen og gav ham medicin. På Struensees ordre anvendtes også kolde bade for at dæmme op for monarkens hang til onani.

For det andet kunne Struensees forhold til dronningen nemmere udfoldes ved et reduceret hof. Færre øjne hvilede på dem, og færre personer kunne forstyrre dem. Struensee og kongeparret trak sig tilbage til Hirschholm Slot, hvor en slags udvidet familieliv udfoldede sig. Reverdil skriver i sine erindringer:

”Der var over det hele noget vist borgerligt og simpelt; vi tog os ud som et fornemt Hus’s Tjenerpersonale, der havde sat sig ved Herskabets Bord i dets Fraværelse.”

Hirschholm Slot kom for eftertiden til at symbolisere det syndige hofliv under Struensee og ikke mindst hans diktatur, fordi mange kabinetsordrer udstedtes her. Ingen ønskede siden at tage ophold på slottet, der forfaldt og endte med at blive revet ned i 1810-12. Kobberstik (1755) efter J.J. Brunn (1715-1789).

|| Det Kgl. Bibliotek

På Hirschholm formede hoflivet sig stilfærdigt og på overfladen harmonisk med spadsere- og rideture. Der blev holdt små aftenselskaber med kulørte lamper i slotshaven til akkompagnement af hofkomponisten Giuseppe Sartis (1729-1802) ensemble. Når herskaberne drog på udflugter i det nordsjællandske, skete det under intime og afdæmpede former. Hoffet tog dog jævnligt til København for at se franske komedier på Hofteatret.

Omlægningen af hoflivet fik konsekvenser for den øvrige del af kongefamilien. Det nye intime hof tilsidesatte og ydmygede i vid udstrækning enkedronningen Juliane Marie og arveprins Frederik. De traditionelle høflighedsvisitter mellem medlemmerne af kongefamilien indstilledes stort set. Christian 7. og Caroline Mathilde holdt sig væk fra Fredensborg, hvor Juliane Marie havde base, mens hun og arveprinsen så godt som aldrig blev inviteret til Hirschholm. Tilsidesættelsen kulminerede, da arveprinsen blev forment adgang til kongelogen i Hofteatret. Når teatergængerne med egne øjne kunne registrere, at arveprinsen ikke længere sad ved siden af kongen, blev det tydeligt for offentligheden, at han ikke var i kridthuset. Det var en offentlig ydmygelse.

Enkedronningens uvilje mod Struensee og Caroline Mathilde bundede også i, at Juliane Marie var stærkt ambitiøs på sin søn arveprins Frederiks vegne og havde grund til at håbe på, at arveprinsen en dag kunne sætte sig på tronen. Den lille kronprins var en skrælling, og i betragtning af tidens høje børnedødelighed var det ikke usandsynligt, at enkedronningens forhåbninger kunne blive virkelighed.

Midt i alt dette fødte Caroline Mathilde den 7. juli 1771 en datter. Struensee var ved hendes side under hele fødslen. Selv om alle vidste, hvem der var far, påtog kongen sig uden tøven faderskabet. Alt andet var da også utænkeligt. 14 dage efter fødslen blev den lille prinsesse Louise Augusta døbt på Caroline Mathildes fødselsdag. Dåben foregik på Hirschholm. I dagens anledning havde Juliane Marie og arveprins Frederik fundet vej til slottet, hvor de ellers ikke satte deres ben. Men i dag spillede alle gode miner til slet spil. Juliane Marie holdt den lille prinsesse over dåben, mens arveprinsen stod fadder. Efter dåben var der taffel, hvorefter Juliane Marie og Frederik vendte tilbage til Fredensborg. For enkedronning Juliane Marie stod det klart, at hvis Struensee og Caroline Mathilde skulle få en søn, der som Louise Augusta ville blive anerkendt som kongens legitime barn, ville det sætte arveprinsen tilbage i arvefølgen.

I anledning af dåben blev Struensee og Enevold Brandt ophøjet til grever. Man kan undre sig over, at Struensee var til fals for en titel, når han nu var så optaget af at bekæmpe den slags. Men i al sin borgerlige selvbevidsthed var han også forfængelig. Desuden ville hans virke få et skær af legitimitet, hvis han kunne kalde sig greve og ikke bare læge og maître des requêtes. En uge efter Louise Augustas fødsel kunne han faktisk kalde sig langt mere end det. Struensee lod sig udnævne til gehejmekabinetsminister – en titel og funktion, der ikke var set tidligere. Om kabinetsministerens virke hed det i kongens ordre, at

”alle ordrer, som jeg giver ham mundtligt, må han udfærdige efter min hensigt og forelægge mig til underskrift efter at have parafraseret dem, eller udfærdige dem i mit navn under kabinetsseglet.”

Den sidste sætning var den vigtigste. Christians underskrift var ikke længere det altafgørende i magtudøvelsen. Den 17. juli 1771 blev Struensee de facto diktator. Struensee kunne nu udstede ordrer i kongens navn uden hans vidende og samtykke. Og det gjorde han.

Fra Hirschholm væltede det ud med kabinetsordrer – nu også uden kongens underskrift. Og alle forfattet på tysk. Struensee havde – i kongens navn – allerede siden foråret været i fuld sving med en gennemgribende samfundsændring. Nu blev tempoet skruet op. Hele statsforvaltningen blev omstruktureret og slanket, mens finanspolitikken blev styret og koordineret efter nye principper. Embedsmændene blev sat til at arbejde efter nye retningslinjer og måtte desuden se deres løn væsentlig beskåret. Det gamle sportelsystem, hvor gebyrer gik lige i embedsmændenes egne lommer, blev afskaffet. I forlængelse af kongens kabinetsordre af 4. september 1770, hvor det understregedes, at gunstbevisninger kun ville blive uddelt efter reel fortjeneste, blev der ryddet ud i inkompetencen og nepotismen blandt statens ansatte. Pensioner til tidligere embedsmænd og andre, der havde opnået pensioner fra den kongelige kasse, blev hårdt beskåret eller helt ophævet. Det gjorde ondt langt ind i rækkerne.

Portræt af enkedronning Juliane Marie malet kort efter Frederik 5.s død i 1766. I skødet sidder hun med et portræt af sin søn, arveprins Frederik. Malet af J.G. Ziesenis (1716-1776) i 1766.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/Foto: Kit Weiss

Landets økonomi skulle ikke kun forbedres gennem offentlige omlægninger og besparelser. Nu var det slut med de enorme statslige tilskud til industri og iværksættere, der tidligere havde gjort et pænt indhug i statsbudgettet. Fabrikker og producenter måtte klare sig på moderne markedsvilkår. Samtidig sænkedes de indenlandske toldafgifter for at stimulere handel og omsætning. Der skulle gang i hjulene. En måde at puste liv i befolkningen var at give den en følelse af frihed under ansvar. Retssystemet og straffelovgivningen blev reformeret, og Struensee lancerede tillige en ny rets- og socialpolitik, der på mange måder søgte at rette op på forholdene for de svageste i samfundet. Sex uden for ægteskabet blev afkriminaliseret, og der oprettedes en anstalt for hittebørn, der blev efterladt af fortvivlede mødre. Politi og myndigheder blev formanet om at fare frem med lempe. Tortur blev afskaffet, mens en række strenge straffe for mindre alvorlige forbrydelser blev lempet. Der er ingen tvivl om, at Struensee på det sociale område introducerede en politik, der var langt forud for sin tid. Sidst, men ikke mindst, blev det langsommelige og bureaukratiske bystyre i København fuldstændig omorganiseret.

Inspirationen til reformerne blev hentet i oplysningsfilosofien og hos moderne tænkere som Helvétius og La Mettrie. Men der var langt fra bøgernes begejstrede tro på et nyt, rationelt samfund til virkelighedens træghed og nedarvede systemer. Struensees politik var desuden kendetegnet ved en brutalitet og fuldstændig mangel på fornemmelse for de psykologiske og kulturelle virkninger af indgrebene – lige meget hvor god hensigten i øvrigt var. Enevælden byggede på uigennemsigtige og komplicerede netværk. Fx rummede rangordenen og det omfattende patron-klient-system et indre rationale, som man ikke bare kunne spule væk med en kabinetsordre. Struensee udfordrede et system, hvor et omfattende væv af protegeer blev fodret gennem titel- og rangsystemet. Statens øverste embedsmænd havde kunnet besætte stillinger med kæledægger og dårlige efterligninger. Uduelige sønner af vigtige familier kunne få en luns og en bestilling, hvis der blev trukket i de rigtige tråde. Det forsøgte Struensee at sætte en stopper for, men i forsøget rev han tæppet væk under det meste af embedsstanden – også alle de hårdtarbejdende og dårligt lønnede folk i administrationens kontorer.

Struensee regerede, regulerede, afskaffede, ophævede, omlagde, indførte og oprettede i et djævelsk tempo. Op mod 2.000 kabinetsordrer flød fra lægens pen. Alle hjørner af samfundet blev på godt og ondt påvirket af Struensees politik. Men problemet var, at ingen kunne nå at følge med, vænne sig til forandringerne og lade de nye systemer virke. Alt for meget var sat i gang på alt for kort tid. Struensees drøm om orden og velstand forblev en illusion. Samtidig kunne Struensee ikke lade være med at blande sig i selv de mest betydningsløse detaljer. I stedet for dynamik og stimulation indtrådte bekymring, ærgrelse og lammelse. Struensees styre var blevet en karikatur på de moderne tænkeres hede drøm om en oplyst enevælde.

Selv om Struensee havde travlt med at ændre stat og samfund, slap han ikke kontrollen med hoffet og med kongefamiliens dagligdag. Han styrede også kronprinsens opdragelse. Efter Rousseaus principper bestemtes det, at alt skulle være simpelt. Som hoffet havde nydt det naturlige landliv i Aschebergs have, skulle kronprinsen opdrages i samme naturfetichistiske ånd. Kronprins Frederik var en svagelig dreng, og han skulle efter Struensees mening hærdes, så han kunne aflægge sin pivede opførsel. Han måtte kun få frugt, brød, kartofler, ris og mælk at spise – og kun koldt. Han skulle gå barfodet, kun iklædes tynde gevandter og sove i et uopvarmet værelse. Også fjerdynerne blev fjernet. Som sin far skulle han have kolde bade – næppe som kur mod onani, men som en almindelig hærdende foranstaltning. Al forkælelse og særbehandling var bandlyst.

Sideløbende med opøvelsen af den fysiske modstandsdygtighed skulle kronprinsen også hærdes socialt. I stedet for barnepiger og hofdamer fik han tildelt en jævnaldrende legekammerat, den forældreløse Carl. Tjenere og hofansatte fik at vide, at der ikke måtte gøres forskel på de to drenge. Sammen skulle de opdage og erfare tilværelsens sammenhænge uden hjælp fra voksne. Hvis de to små drenge kom op at slås, måtte tjenerne ikke skille dem ad. De skulle selv løse problemerne i fællesskab. Til at stimulere deres indbyrdes leg fik drengene tinsoldater, en gyngehest, en hund, en papegøje og en legetrappe, som de skulle lære at gå på uden at falde ned og slå sig. Caroline Mathilde bifaldt opdragelsesmetoden. I hendes øjne kunne Struensee ikke gøre noget galt. Den eneste, der modgik Struensee, var professor Berger, der havde været læge for kronprinsen siden hans fødsel. Berger fik blødt lidt op for den hårdhændede metode. Men det er karakteristisk, at ingen andre greb ind eller modsagde Struensee.

Tilspidsning

Struensee begyndte sin reformrække tilbage i september 1770 med en ophævelse af censuren i forståelig forventning om at finde offentlig støtte til sine reformer. Sådan gik det ikke. Selv om enkelte skribenter udtrykte sig positivt, oversvømmedes København især fra foråret 1771 med kritiske pamfletter og smædeskrifter mod Struensee. Hans forhold til dronningen blev heller ikke forbigået i tavshed.

I en anonym pamflet nævntes det, hvordan ”Forfængelighed og Selvklogskab møder hinanden, Horerie og Forræderie kysser hinanden.” Med andre ord var Struensee og Caroline Mathildes horeri at sammenligne med højforræderi. Forfatteren mente, at den fornærmede ægtemand (Christian 7.) burde vækkes og stå op for at hævne sig og ”befri sin Ægteseng fra de skiendige Pletter.”

I en anden pamflet omtales København som en ”Hore-Stad”. Her hersker det fæle spøgelse ved navn løsagtighed:

”Denne Jordens gamle Hore; hendes Gang er snedig; hendes Vink trædske, hendes Øine funkler; hun favner i Fleng den Fremmede og den Indfødte, og den unge Karl og Ægtemanden, og Broderen og Blodsforvanten.”

Sådan fortsætter det. Forfatteren kan endda vise, hvordan løsagtigheden nærmest har en aktivistisk dagsorden, godt hjulpet af et andet spøgelse, nemlig liderligheden:

”Overalt seer man hende [løsagtigheden] … tillige med hendes skidne Tieneste-Pige: Liderlighed, bærende en heel Riis Papiir, hvorpå Løsagtighed skriver alle sine vellystige Betænkninger og geile Noter.”

Reformpolitikken fremstilles som udelukkende drevet af løsagtighed og liderlighed – ”vellystige Betænkninger og geile Noter” – der vil ødelægge samfund og nation.

Hen over sommeren og i løbet af efteråret 1771 blev situationen mere og mere anspændt. En udsending fra Hansestæderne skrev i en indberetning fra september 1771 om Struensee, at ”denne er i alle Henseender Konge,” og i forbindelse med hans udnævnelse til gehejmekabinetsminister, at ”Struensee hersker uindskrænket” og ”kan skabe og tilintetgøre” efter forgodtbefindende. Ingen kunne vide sig sikre, mindst af alle hans tidligere velyndere som Rantzau-Ascheberg, Brandt og Gähler, der nu var reduceret til hans protegeer. I takt med dette steg uviljen mod ham.

Maleren Peder Als (1726-1776) fik i 1771 til opgave at lave en række billeder af den lille kronprins Frederik og hans mor, Caroline Mathilde. For at mane rygter om mishandling af prinsen i jorden skulle kunstneren fremstille opdragelsen som naturlig og idyllisk. Dronningen ligger afslappet med en lille bog i den ene hånd, mens hun kærligt lægger den anden på prinsens. I den anden hånd har han sin vandkande.

|| Statens Museum for Kunst

”Folkets Had giver sig daglig tilkjende paa enhver tænkelig Maade, og det er ikke noget nyt mere, at man ved enhver given Lejlighed truer med Oprør mod den nuværende Statsstyrelse, som man ustraffet og offentlig kalder Landsforræderi.”

Men alle måtte – ifølge iagttageren – alligevel indrømme, at Struensee var ”i Besiddelse af stor Forstand”, og at hans reformer var nødvendige. En af ministerens medarbejdere kaldte ham endda for et geni.

Trods den uformelle atmosfære ved hoffet på Hirschholm var stemningen alt andet end gemytlig. Især var kongen og Enevold Brandts forhold anspændt. Kongen brød sig ikke om sin oppasser og forlystelsesmester, mens Brandt var utilfreds med, at han ikke frit kunne bestemme, hvordan hoffets aktiviteter skulle udfoldes. Brandt ville ikke være sygepasser for den lidende konge, men hoffets midtpunkt. Ved en lejlighed kom det endda til en regulær slåskamp mellem kongen og Brandt, hvor sidstnævnte bed kongen i fingeren, så han blødte. Det skulle senere komme til at koste Brandt dyrt.

Stemningen ved hoffet på Hirschholm blev heller ikke bedre af de efterretninger, der kom fra København. Struensees omlægninger af søværnet havde skabt problemer, og tilbage i juni 1771 havde der været uroligheder på det store militære skibsværft, Holmen, hvor skibstømrerne gjorde vrøvl over at skulle arbejde på søn- og helligdage. Uroen blev slået ned og efterfulgt af afskedigelser. Tre måneder senere var den gal igen. Denne gang var det en større gruppe norske matroser, der var utilfredse. På grund af en administrativ fejl havde matroserne ikke fået løn. Sømændene besluttede at forelægge kongen deres problem, og 200 matroser drog fra København mod Hirschholm i optog.

Inden matroserne nåede frem til Hirschholm, blev de mødt af en deling ryttere fra en nordsjællandsk militærforlægning. Synet af rytterne gjorde matroserne urolige, men de besluttede, at de ikke ville give efter. Bevæbnet med knive ville de forsvare sig mod soldaterne, hvis det skulle komme så vidt. Den kommanderende officer fik dog hurtigt talt gemytterne ned. Officeren lovede matroserne, at han ville overbringe deres klage til kongen, der var på jagt og derfor ikke kunne modtage dem. Officerens løfte fik matroserne til at vende om og gå fredeligt tilbage til København.

Der var sådan set intet oprørsk ved matrosernes handling. Den var i princippet helt legitim. I tråd med enevældens idé om undersåtternes adgang til majestæten henvendte matroserne sig til deres konge med en bøn om hjælp. Men på Hirschholm blev Struensee grebet af panik, da han hørte, at matroserne nærmede sig. Hoffet fik ordre til i hast at pakke, mens staldene hurtigt gjorde heste og vogne rejseklar. Hvis ikke matroserne blev stoppet, ville man flygte til Kronborg og forskanse sig.

Da forskrækkelsen havde lagt sig, fik Struensee ideen til et arrangement, der skulle gyde olie på vandene. Arbejdere og matroser fra Holmen blev inviteret til fest i Frederiksberg Have. Øl og vin ad libitum og en okse fyldt med får og fjerkræ skulle steges og gives til de fremmødte. Kongen ville komme og skære for, når oksen skulle fortæres. Denne gestus skulle markere den indbyrdes forståelse mellem konge og undersåtter, og folkeviddet døbte dyret forsoningsoksen. Den 28. september gjorde hoffet klar til at rejse fra Hirschholm til Frederiksberg. Hele dagen havde man forberedt festen i Frederiksberg Have. Netop som hoffet stod klar til at sætte sig i vognene og køre til Frederiksberg, blev det meddelt, at kongen havde det skidt og ikke kunne tage afsted. Hoffets deltagelse i festen blev aflyst i sidste øjeblik.

Kongens ildebefindende var kun et påskud for ikke at tage til Frederiksberg. Sandheden var, at Struensee havde modtaget efterretninger om, at nogle sammensvorne ville benytte forsoningsfesten til at sætte ham ud af spillet ved et attentat. Igen bredte panikken sig på Hirschholm, og igen gjordes forberedelser til at flygte til Kronborg, indtil det stod klart, at den militære beskyttelse i slottets omegn var tilstrækkelig til at imødegå fjendtligheder. At kongefamilien og hoffet udeblev fra festen, blev mødt med stor skuffelse – ikke bare fra matrosernes side, men også fra københavnerne i almindelighed. Man havde glædet sig til at se majestæten og hoffets pragt. Udeblivelsen gav liv til rygter om, at kongen af sine nærmeste blev forhindret i at møde sine undersåtter. Og den skabte indtrykket af, at den magtfulde kabinetsminister var en kryster.

Allerede inden episoden var rygterne om forholdene ved hoffet taget til. Det fortaltes, hvordan de nye magthavere havde ”forvandlet Hoffet til en Pestbule og havde sendt forviste og ulykkelige ud over hele Landet.” Mens de under påskud af besparelser bragte tusinder af familier i elendighed, brugte de, hvad de havde sparet, på overdådige og forargelige anstalter. Ikke alene levede de et åbenlyst amoralsk liv, men søgte også at nedbryde moralen helt. Deres adfærd måtte nedkalde himlens straf over landet. Og hvordan havde de tilranet sig magten i landet? Ved at besmitte kongens ægteseng og sætte deres skændige afkom i stedet for det rene oldenborgske blod. ”Efter at have vanæret Kongen”, hed det ifølge Reverdils gengivelse af rygterne, ”holdt de ham indesluttet og tillod kun deres fortrolige at komme i hans Nærhed for at nedværdige ham og fjerne alle retskafne Folk fra hans Omgang.” Der gik også rygter om, at kongen blev fyldt med ”skadelige Drikke”, der ”formørkede hans Forstand”. En anden samtidig kilde nævner den 11. januar 1772 rygter om, at kongen vil abdicere, og at Struensee vil blive rigsformynder.

I alle rygterne var der en kerne af sandhed. Men i rygternes smeltedigel blev alle forlydender bearbejdet af de herskende opfattelser af lægen, dronningen og livet ved hoffet. Man var i stand til at tro det værste. Der opstod snart en forestilling om, at Christian skulle frelses fra sine vogtere og hjælpes til at genvinde sin egen magt og genetablere kongehusets prestige.

I den fortættede atmosfære af rygter og bekymring tiltog uroen i byen. Ud over de nævnte smædeskrifter blev kommentarerne til Struensees indflydelse også udfoldet i mere humoristiske former. Således kunne man i Kongens Have kort efter Struensees udnævnelse til greve finde en statue af en nøgen mandskrop med lemmet hugget af. På soklen havde en vittig københavner skrevet: ”Var Struensee som du, blev han ej Greve nu.” Men ellers var angrebene på Struensee blodig alvor. På en husmur i Gothersgade blev ophængt en plakat, hvor der udlovedes en dusør på 5.000 rigsdaler for Struensees hoved. Et par dage efter blev endnu en plakat opslået, hvor der udlovedes penge for at dræbe Struensee, Rantzau-Ascheberg, Gähler og andre, der blev betragtet som kabinetsministerens medarbejdere. Ved siden af den ophængte plakat stod en mand og solgte afskrifter til interesserede forbipasserende.

Selv om det næsten ikke var til at overse, at der var et eller andet galt med kongen, afholdt de mange pamfletter sig næsten alle fra at omtale majestætens tilstand. Et sted blev det antydet, at kongen var mentalt forstyrret og derfor ikke i stand til at vælge sine rådgivere med omhu. Men ellers udtrykte pamfletterne snarere appeller til Christian 7. om at træde i karakter som konge og få børstet krybene af sig.

Én ting var rygterne, pamfletterne og truslerne. Noget andet var de tumulter, som Struensees ordrer blev mødt med. En brøler af dimensioner, der med al tydelighed viste Struensees manglende forståelse for andet end sin egen overbevisning, var afskaffelsen af den kongelige livgarde. I første omgang havde Struensee tilbage i maj afskaffet livgarden til hest. Struensee mente ikke, at livgarden havde nogen militær nytte. Den var blot et dyrt korps, der ikke havde anden funktion end at give garderne prestige. Derfor blev livgarden opløst, og soldaterne blev overført til almindelige regimenter.

Struensee kunne ikke forstå, hvad det kunne betyde for en soldat at tilhøre kongens egen garde med ansvar for monarkens beskyttelse. Desuden var garderne ikke underlagt samme straffesystem som de almindelige soldater. Det betød, at de undgik stokkeprygl og spidsrod, hvis de stod til straf. Endelig så garderne det som en fornærmelse, at de skulle indgå i de almindelige kompagnier, fordi en sådan indstikning i andre enheder normalt blev brugt som degraderingsstraf. Struensees beslutning førte til stærke reaktioner blandt livgarderne, der følte sig alvorligt krænkede. De gardere, der ikke ønskede at indgå i andre regimenter, fik dog tilladelse til at søge deres afsked. Da Struensee i december tog det sidste skridt og afskaffede livgarden til fods, brød helvede løs. Den 21. december udsendte Struensee en kabinetsordre om, at bevogtningen af Christiansborg skulle overgå til grenaderkompagnierne, mens livgarden skulle opløses og indgå i de almindelige regimenter i byen.

General P.E. von Gähler, der fra start havde tilhørt Struensees kreds, nægtede at udføre ordren, medmindre den var underskrevet af kongen – ikke kun af Struensee. Juleaftensdag kom ordren tilbage underskrevet af kongen. Så snart garderne fik ordren forelagt, udbrød mytteri. En del gardere drog til Christiansborg, hvor de besatte slotsporten og befæstede sig i vagtstuerne. En general forsøgte at tale garderne til rette, men intet hjalp. Nyheden om gardernes oprør bredte sig i byen. Københavnerne stimlede sammen i gaderne og trakterede desuden garderne med øl, brændevin og den julemad, der skulle sættes til livs om aftenen. Gardernes sag var pludselig blevet folkets sag, som Reverdil afmålt udtrykte det. Sympatitilkendegivelser fra både matroser og andre soldater, der normalt lå i strid med garderne, strømmede ind.

En afdeling gardere på 60 mand marcherede ud til Frederiksberg Slot, hvor hoffet havde opholdt sig siden november. Garderne ville – som matroserne nogle måneder tidligere – have kongen i tale. De var overbeviste om, at kongen ikke ville tolerere en så skrigende uretfærdighed, hvis han kendte til sagens rette sammenhæng. Da garderne nåede slottet, blev de mødt af en officer, der lovede dem, at de ville få deres afsked på lige vilkår med hestgarden. Løftet fik dem til at vende om. Inde i København nægtede garderne stadig at forlade Christiansborg. Først da Københavns kommandant fik ordre til at samle en stor styrke på slotspladsen og rydde slottet, opgav garderne deres besættelse. Men den oprørske stemning i byen aftog kun gradvist i løbet af natten, hvor det kom til træfninger mellem befolkning, politi og militær. Militær lydighedsnægtelse var en meget alvorlig sag, der normalt blev straffet med døden. Men garderne slap. Straffen kom alene til at bestå i, at gardens officerer fik forbud mod at vise sig i deres uniformer.

Styret vaklede. Modstanden mod Struensee havde bredt sig til alle lag i samfundet. Også i hans nærmeste omgangskreds stod det skidt til. Struensee havde under sin magtperiode løbende indsat nye folk på ledende poster i samfundet. Selv blandt disse folk begyndte uroen at brede sig. Forholdet til hans tidligere betroede medarbejdere var blevet stift, og uenighederne udbredte, og han var efterhånden fuldstændig isoleret. Den eneste, hvis tiltro og beundring var usvækket, var Caroline Mathilde.

Faldet

Den 17. januar 1772 var der maskebal på Hofteatret, som der så ofte havde været i årene forinden. Hoffet dansede lystigt anført af Brandt, Struensee og Caroline Mathilde. Også arveprins Frederik dansede flittigt og fik endda aftenens sidste dans med Caroline Mathilde. Ved midnat forlod kongen Hofteatret. Brandt fulgte ham, men vendte tilbage til Hofteatret, så snart kongen var lagt i seng. En times tid senere sluttede ballet. Caroline Mathilde og Struensee fulgtes derfra og vendte tilbage til slottet.

Mørket havde lagt sig over slottet, og alle var gået til ro. Ingen bemærkede, at soldater blev placeret forskellige steder på slotsgangene. I arveprins Frederiks forgemak mødtes en lille gruppe med enkedronningen og arveprinsen. Arveprinsens tidligere lærer og nu kabinetssekretær, Ove Guldberg, og grev Rantzau-Ascheberg var også til stede. Dertil to højtstående officerer, regimentschef Georg Ludvig von Köller (1728-1811) og generalmajor Hans Henrik von Eickstedt (1715-1801). Hver især var de leder af de regimenter, der havde fået til opgave at beskytte kongefamilien efter livgardens opløsning. De to generaler havde medbragt en håndfuld betroede officerer.

Selskabet delte sig i to grupper. Anført af en gammel kammertjener bevægede den ene gruppe, der bestod af enkedronningen, arveprinsen, Rantzau-Ascheberg og fem officerer, sig gennem slottets mørke gange og ned ad en hemmelig trappe til kongens soveværelse. Officerer tog opstilling ved værelsets fløjdøre. På den måde kunne ingen komme ind, hvis de skulle høre mistænkelig støj fra kongens værelse.

Enkedronningen vækkede kongen. Rundt om i værelset stod officerer, der sikkert kun kunne skimtes som mørke skikkelser i skæret fra de medbragte lysestager. Ved sengen stod hans stedmor – flankeret af hans halvbror i uniform – og talte til ham. Juliane Marie fortalte kongen, at Caroline Mathilde og Struensee stræbte ikke bare ham, men hele det kongelige hus, efter livet. Vanæren, som dronningen og Struensees forhold bragte over kongehuset, måtte hævnes. Enkedronningen lagde nogle papirer frem og bad kongen underskrive dem, ”da hans Trones Sikkerhed og den hele kongelige Families Vel tillige med Undersåtternes Lykke helt og holdent beroede derpå.” For at styrke appellen til Christian 7. gjorde Struensees tidligere støtte grev Rantzau-Ascheberg og generalmajor Eickstedt knæfald for kongens seng.

Enkedronningen forklarede indholdet af papirerne, men kongen var modvillig og paralyseret af angst. Til sidst satte han dog sin signatur på dokumenterne. Arveprins Frederik kontrasignerede papirerne og gav dem til Eickstedt, der forlod gemakket. Juliane Marie førte kongen – sammen med arveprinsen og to officerer – til sine gemakker.

Den anden gruppe, der havde forladt arveprinsens gemak, drog med regimentschef Köller i spidsen til Struensees lejlighed. Uden en skriftlig ordre fra kongen, men med afsæt i en mundtlig befaling fra enkedronningen, blev Struensee arresteret. Dernæst kom turen til Brandt og livlæge Berger. Hver især fulgte de tre arresterede roligt med officererne ned til nogle ventende vogne, der førte dem til Kastellet.

Da kongen var ankommet til enkedronningens gemakker, fik han en række papirer til underskrift. Guldberg havde desuden medbragt nogle kladder, som han skulle afskrive og sætte sin signatur på. Det var vigtigt, at dokumenterne var skrevet med kongens hånd og ikke kun signeret af ham. Der skulle ikke være tvivl om, at det var kongens personligt udstedte ordrer. Så snart en ordre var underskrevet, blev den straks givet videre og udført. Rundt omkring i byen blev Struensees medhjælpere og ansatte helt ned til hans kusk arresteret. Det samme gjaldt sekretærer, officerer og administrationsfolk, der havde arbejdet for styret.

Struensee vækkes og arresteres, mens soldater holder vagt ved døren. Masken fra aftenens maskebal ligger henslængt på gulvet og vidner om kabinetsministerens sidste fornøjelser, som han deltog i, intetanende om det forestående kup. Træsnit fra 1772.

|| Det Kgl. Bibliotek

En af ordrerne var særligt prekær og krævede omtanke. Det er usikkert, hvem der var ophavsmand til ordlyden. Til gengæld var beskeden klar og skrevet med Christians egen hånd:

”Jeg har fundet det nødvendigt at sende Dem til Kronborg, da Deres opførsel tvinger mig dertil. Jeg beklager meget dette skridt, som jeg ikke er skyld i, og ønsker, at De vil angre oprigtig.”

Da var klokken omkring syv. Ordren blev givet til Rantzau-Ascheberg, der nu gik til dronningen med en håndfuld officerer. Dronningens forgemak blev besat, mens en kammerjomfru blev vækket og sendt ind til dronningen for at fortælle, at Rantzau-Ascheberg stod ude i forgemakket. Da Caroline Mathilde fik beskeden fra kammerjomfruen, vidste hun, at noget var helt galt. Hun stod i hast ud af sengen, og kun iført sit nattøj løb hun hen mod døren til en hemmelig trappe, der førte ned til Struensees lejlighed, mens hun råbte: ”Hvor er greven? Hvor er greven?” Da hun ad den hemmelige trappe nåede Struensees lejlighed, fandt hun døren bevogtet af soldater. Struensees kammertjener var der også. Han fortalte dronningen, at Struensee tidligere på natten var blevet ført til Kastellet. Hun indvilgede i at tage afsted, hvis hun kunne få sine børn med sig. Efter overvejelser gav man tilladelse til, at hun kunne få den seks måneder gamle prinsesse med sig til Kronborg. Den knap 4-årige kronprins måtte derimod blive.

Caroline Mathilde blev hurtigt klædt på og fik til sidst en stor pels over sig. Derefter blev hun eskorteret ned til en ventende vogn. Sammen med en storgrædende hofdame, den lille prinsesse, hendes vågekone og en officer steg Caroline Mathilde op i vognen og kørte med ryttereskorte gennem Nørreport med kurs mod Kronborg. Klokken var ca. ni, og det frøs ni minusgrader.

En sammensværgelse havde væltet Struensee, og enkedronning Juliane Marie havde taget magten i landet. Hvordan var sammensværgelsen blevet til? Det er ikke helt klart. Siden sommeren havde forskellige modstandere af Struensee-styret haft følere ude. Men der var for mange modsætninger og gammelt nag til at forene kræfterne. Den nye sammensværgelse havde først taget form hen mod jul. Guldberg var en af hovedkræfterne, men nødvendigvis ikke initiativtageren. Han var kommet i forbindelse med de to højtstående officerer, Köller og Eickstedt, der var indforståede med at deltage i komplottet. Utilfredsheden med Struensee var udbredt i militæret, så det var ikke noget problem for de to officerer at overbevise deres underordnede om at medvirke. Gennem Guldberg blev Juliane Marie og arveprins Frederik inddraget i planerne. Deres deltagelse var en ubetinget nødvendighed for at gennemføre kuppet. Ellers ville der være tale om landsforræderi. Enkedronningen og arveprinsen legemliggjorde kuppets legitimitet. Med deres medvirken ville det være det kongelige dynasti, der tog affære og smed tronranerne på porten.

Forlydenderne om kongens forestående abdikation og Struensees fuldstændige magtovertagelse var blevet brugt til at overbevise enkedronningen om kuppets nødvendighed. De foregående års mange tilsidesættelser og ydmygelser af arveprinsen spillede også en væsentlig rolle for beslutningen. Men hvorfor deltog Rantzau-Ascheberg i kuppet mod sin gamle ven fra Altona? Fordi han længe havde været i et åbenlyst modsætningsforhold til Struensee. Han havde endda sent på efteråret formelt brudt med Struensee og Brandt ved at tage til Hirschholm og frasige sig det værelse, han havde haft om sommeren. Rantzau-Ascheberg havde forestillet sig, at han skulle spille en central rolle i det nye styre, men var hurtigt blevet kørt ud på et sidespor. Desuden havde han regnet med, at Struensee kunne redde ham fra hans pågående kreditorer, hvilket Struensee havde nægtet.

Kupmagerne havde fra begyndelsen været klar over, at et åbent oprør mod Struensee ikke ville lykkes. Derfor valgte man overrumplingens strategi. Det nyttede ikke noget at forsøge at overbevise kongen. Det gjaldt blot om at få hans underskrift på et stykke papir. Den havde man fået, og hele morgenen havde kongen travlt med at udstede ordrer. Kongen blev desuden sat til at skrive et brev, hvori han bad enkedronningen om at befri ham fra de onde mennesker, der omgav ham. Et lignende brev til arveprinsen, hvori han bad ham støtte enkedronningen, blev også skrevet. Enkedronningen tilbagedaterede bagefter brevene til den 10. januar. På den måde blev kuppet påført en fernis af den legitimitet, som det i princippet manglede.

Imens havde rygterne om kuppet spredt sig i befolkningen i løbet af morgenen. Men ingen kendte den rette sammenhæng. Tusinder af københavnere samlede sig på slotspladsen. Dels for igen at legitimere kuppet, dels for at berolige befolkningen måtte Christian vise sig på balkonen. Sammen med enkedronningen, arveprinsen og nogle hoffolk trådte han nu ud på den samme balkon, hvorfra han næsten præcis seks år tidligere havde modtaget folkets hyldest ved sin tronbestigelse. Jublen på slotspladsen ville ingen ende tage, da Christian viftede med et tørklæde og selv råbte hurra. Kuppet var blevet blåstemplet af københavnerne, uden de anede, hvad der egentlig var foregået. Men almuen var som rasende af glæde.

Dommen og døden

Struensee sad lænket til væggen med en fodlænke i en celle på ti kvadratmeter. Der opholdt sig konstant en officer i rummet for at sikre, at fangen ikke skulle tage sit eget liv. Af samme grund havde han ikke lov til at barbere sig eller bruge kniv, når han spiste.

Den 20. januar nedsattes en kommission, der skulle undersøge og føre sag mod Struensee og Brandt. Der er ingen tvivl om, at det var nogle af rigets formelt set mest kompetente jurister og juridiske embedsmænd, der fik sæde i kommissionen. Der var dog en undtagelse. Enkedronningens håndgangne mand, Ove Guldberg. Det er nærliggende at antage, at han var placeret i kommissionen for at sikre en juridisk legitimering af regimeskiftet og overvåge arbejdet. Han fik da også sæde i de andre kommissioner, der blev nedsat for henholdsvis at skulle undersøge de anklagedes papirer og indlede en skilsmissesag mod dronningen. Men det ser ikke ud til, at han forsøgte at påvirke juristernes arbejde. Det var nok heller ikke nødvendigt, for der var næppe ét af medlemmerne, der var de anklagede venligt stemt. Alle kommissionsmedlemmer vidste, at man ønskede en hurtig afgørelse, og skyldsspørgsmålet ville der næppe heller blive tvivl om.

Kommissionen arbejdede hurtigt og effektivt. Men den måtte hurtigt sande, at der i de beslaglagte papirer ikke kunne findes bevis for, at Struensee havde planlagt et kup for at lade sig udråbe til konge, sådan som rygterne fortalte. Ej heller at han havde forsøgt at tage livet af kongen eller kronprinsen. Heller ikke Struensees praksis med at udstede kabinetsordrer kunne siges at være forfatningsstridig, da de alle var udsendt og behandlet på normal vis i systemet.

Efter undersøgelsen af papirerne begyndte afhøringen af Struensee i slutningen af februar. Allerede på andendagen tilstod Struensee forholdet til dronningen, selv om han til dels forsøgte at lægge ansvaret for forholdets udvikling over på Caroline Mathilde. Han var samarbejdsvillig og affærdigede på kommissionens foranledning et forsvarsskrift, hvori han redegjorde for – og retfærdiggjorde – sine handlinger. Hans hovedbudskab var, at han på alle områder havde udført kongens ønsker, sådan som han fortolkede dem – og han havde intet foretaget sig uden kongens samtykke. Men han påtog sig hele ansvaret for det skete, og på intet tidspunkt i sit forsvar slog han på, at kongen var utilregnelig og ikke ønskede eller ikke var i stand til at udfylde sin rolle som konge. Det beskrev han til gengæld i et separat affattet skrift, som arveprins Frederik fik fat i og gemte blandt sine private papirer.

Efter en måneds forhør udarbejdede statens øverste anklager et anklageskrift, mens Struensee fik beskikket højesteretsadvokat Peter Uldall (1743-1798) som forsvarer. Samtidig fik præsten ved den tyske menighed i København Balthasar Münter (1735-1793) til opgave at være Struensees sjælesørger. Det lå i kortene, at Struensee ville blive dødsdømt, så præstens opgave var i al væsentlighed at forberede den anklagede på døden.

Biskop Münter i samtale med Struensee, der er ubarberet og bærer lænke om arm og fod. Under billedet findes en lille dialog, hvor den omvendte Struensee til slut siger: ”Hovmodig var jeg för. Men nu jeg Ydmig banker Paa Herrens Naades Dör, Mit Haab er Troens Anker.” Illustration fra 1772.

|| Det Kgl. Bibliotek

Münter ville omvende fritænkeren til en god kristen, så han som et forbedret menneske kunne gå sin skaber i møde. Intet mindre. Præsten gik velforberedt og systematisk til værks med udspekulerede spørgsmål, psykologiske kneb og vedholdende gendrivelser af Struensees svar. Han bragte Struensee forskellige tekster, der skulle læses og diskuteres ved den følgende samtale. Efter dagens møde med Struensee noterede han nøje samtalens forløb ned. Noterne skulle bruges. Münter arbejdede nemlig på en bog, som han ville udgive, når Struensee var omvendt. Münters bog blev snart udsendt på tysk og dansk. Den danske titel var Forrige Greve og Kongelige Danske Geheime-Cabinetsminister J.F. Struensees Omvendelseshistorie. Den tyske udgave blev en bestseller og udbredt over hele Europa, hvor den blev oversat til hollandsk, fransk, italiensk og engelsk.

Gennem 38 samtaler med Struensee viste Münter, hvordan han gradvist fik vendt den faldne kabinetsminister fra den radikale, franske oplysningstænkning mod en mildere fornuftsbåren kristendom inspireret af filosoffen Christian Wolff (1679-1754). Münter var selv tilhænger af Wolffs tanker om, at der ingen modsætning var mellem det, der kunne erkendes gennem fornuften og den kristne tro og åbenbaringen. Under samtalerne afsværgede Struensee sin tro på Helvétius, La Mettrie og Voltaire. Af og til beskrives det, hvordan Struensee brister i gråd, når hans vildfarelser går op for ham. Bogen indeholder tillige breve og et omvendelsesskrift forfattet af Struensee selv.

Med Münsters skrift kunne fokus flyttes fra politik til religion i Struensee-sagen. På den måde blev Struensees opstigen til magten til en fortælling om ateismens bedrag – og dermed fremstod hans fald og henrettelse som en retfærdig straf.

I princippet kan intet af Münters skriverier tages for gode varer. Som historikeren Asser Amdisen (1972-) har peget på, er der en stor divergens mellem Struensees svar under forhørene i kommissionen og den brødebetyngede underkastelse, der ligger i omvendelsesskriftet. Desuden var offentlig tilståelse og anger en væsentlig del af en dødsdom og henrettelse. Det var netop, hvad Münter kunne levere til alles tilfredshed. Samtidig kunne omvendelsesskriftet bruges pædagogisk, så kristne kunne få repeteret beviserne for kristendommen, og fritænkere kunne ægges til overvejelser om religion og sædelighed. Omvendelsesskriftet er dog ikke uden værdi, da det på mange måder viser forskelle og brydninger i den sammensatte oplysningsbevægelse.

Imens Münter bearbejdede Struensee, gik skilsmissesagen mod Caroline Mathilde sin gang. Efter længe og hårdnakket at have benægtet et forhold til Struensee gav hun til sidst efter for presset – og ikke mindst kommissionens manipulerende påstand om, at hendes benægtelse ville skade Struensee, der jo havde indrømmet. Hun tilstod. Et hav af vidner kunne i øvrigt bekræfte dronningens utroskab. Kongen fik i selskab med arveprinsen overbragt Caroline Mathildes tilståelse af kommissionsmedlemmerne, da de vendte tilbage fra Kronborg efter et af forhørene. Kongens ægteseng var blevet besmittet, og en skilsmisse var derfor næste skridt. Den 6. april blev Christian skilt fra Caroline Mathilde.

Den 21. april afsluttede Inkvisitionskommissionen sit arbejde, og lørdag den 25. underskrev kommissionen dommene. Struensee og Brandt blev dømt for majestætsforbrydelse. Ifølge loven var der dødsstraf for alle forseelserne. I dommen over Struensee hed det, at han havde sået mistillid til statsrådet hos kongen og derefter ladet ham afskaffe det. At han ”med foragt for Religion, Moral og gode Sæder” havde ført landets styre og administration ud i kaos. Men hovedforbrydelsen var hans forhold til dronningen. I skilsmissesagen var man nået frem til, at dronningen havde begået hor, hvilket indebar, at kommissionen måtte tage dette med. Der var for så vidt intet opsigtvækkende i dommen.

Brandt blev dømt for at have lagt hånd på majestæten – biddet i majestætens finger – og for at have støttet Struensee i hans gerninger. Som straf skulle begge grever have deres våbenskjold smadret af skarpretteren, hvorefter den højre hånd skulle afhugges og dernæst hovedet. Bagefter skulle deres kroppe parteres og lægges på hjul og stejle. Deres afhuggede hoveder og hænder skulle til sidst sættes på stager. Begge blev dømt efter Danske Lov, hvor majestætsforbrydelse var den alvorligste forbrydelse, man kunne begå. Straffen skulle være til skræk og advarsel.

Dommene blev overbragt kongen, så han kunne tage stilling til dem. Som enevældig monark kunne han benåde eller formilde straffen for de dømte. Dagene efter domsafsigelsen var nok temmelig urolige for de to arrestanter. Muligheden for benådning var klart til stede. Også nogle af kommissionsmedlemmerne ventede en eller anden form for kongelig benådning eller strafnedsættelse. Den kom ikke. Kongen stadfæstede dommen den 27. april.

Henrettelsen fandt sted tirsdag den 28. april. En tømrermester havde i de foregående dage bygget et solidt skafot ude på Østerfælled. Normalt foregik henrettelser på Vesterfælled, men i dette tilfælde var det nødvendigt med bedre plads til tilskuere og bevogtning. Om morgenen havde fangerne haft besøg af deres præster, hvorefter de i vogne blev ført fra Kastellet til Østerfælled. Samtidig havde titusinder af nysgerrige københavnere samlet sig ude ved skafottet. De tilbageblevne i byen kunne fortælle, at gaderne lå øde hen.

Et stærkt militært opbud prægede området, og selve skafottet var bevogtet af hele seks kæder soldater. Brandt blev som den første ført op på skafottet til bødlen. Efter sigende var han rolig og fattet. Bødlen smadrede først Brandts våbenskjold som en markering af, at Brandt havde mistet sin adelige værdighed, inden han gik i døden. Efterfølgende huggede bødlen med sin økse højre hånd af Brandt, derefter hans hoved. Til sidst blev kroppen parteret i fire dele. Kropsdelene blev i et reb firet ned på en rakkervogn, der skulle køre de parterede lig ud til Vesterfælled. Her skulle kropsdelene sættes på hjul og stejle, mens hænder og hoveder skulle placeres på lange stager.

Henrettelsen på Østerfælled. Struensees afhuggede hoved vises frem for tilskuerne, der blandt andet består af et legende barn, en hund og en tiggerfamilie, mens et stort militæropbud holder orden. Efter henrettelsen blev Struensee og Brandts parterede lig kørt til Vesterfælled, hvor de blev lagt på hjul og stejle – se illustration side 71.

|| Ukendt kunstner/Det Kgl. Bibliotek

Nu var det Struensees tur. Han havde under Brandts henrettelse siddet i sin vogn sammen med Münter, der forberedte ham på døden. Münter havde sørget for at få vognen vendt, så Struensee ikke kunne se, hvad der foregik oppe på skafottet. Men han havde uden tvivl kunnet høre Brandts skrig og larmen fra tilskuerne. Münter fulgte nu Struensee op på skafottet, der flød af Brandts blod. Også Struensees våbenskjold blev smadret, hvorefter han fik højre hånd hugget af. Da det kom til hovedet, opstod der problemer. Øksen fik ikke rigtig fat ved det første hug, og Struensee vred sig i smerte. Bødlen prøvede igen, men også denne gang faldt hugget dårligt. Først tredje gang blev hovedet skilt fra kroppen. Nu kunne man endelig gå til parteringen. Til sidst blev hans kønsdele skåret af og fremvist for mængden. Selv den mest tungnemme kunne næppe undgå at fange symbolikken. Under militær eskorte blev de henrettedes kropsdele ført ud til Vesterfælled og placeret på hjul og stejle. Da solen havde opvarmet ligdelene, begyndte de at dryppe.

Den unge nordmand Valentin Knudsen overværede henrettelserne og beskrev dem i et brev til sin søster i Tønsberg. Han sluttede sit brev med ordene:

”Hvad deres Forbrydelser egentlig har været, det veed jeg ikke, thi Sandheden er holdt hemmeligt, som billigt er, og By-Sladder troer jeg ikke, derfor kan jeg derom ikke give dig nogen tilforladelig Efterretning.”

Der gik næsten en måned, før dommene over de andre arresterede faldt. Nogle blev løsladt, andre blev bortvist, og en enkelt blev idømt fængselsstraf. Caroline Mathilde blev den 30. maj afhentet på Kronborg og sat på et skib, der skulle sejle hende til Celle i Hannover, der hørte under den engelske konge. Her levede hun frem til 1775, hvor hun døde af en febersygdom.

Hvad gik galt?

På overfladen var der oplagte grunde til, at det måtte gå galt for Struensee. Struensee lagde ud med grundlæggende reformer, der skulle sætte rammen for løbende samfundsforandringer. Men arbejdet intensiveredes hurtigt, og konturerne af en overordnet plan fortabte sig snart i detailproblemer og modvilje fra de berørte. Samtidig steg presset fra alle sider. Kongen blev dårligere, rygterne begyndte at svirre, forholdet til de marginaliserede i kongefamilien forværredes, det hele blev mere og mere desperat. Jo mere han trak sig tilbage til det intime hofliv, han havde skabt omkring sig, des fjernere kom han fra problemerne. Men samtidig blandede han sig (på afstand) mere og mere i sager, der for en moderne betragter kunne synes ligegyldige, alt imens københavnerne og militæret var i noget nær åbent oprør mod ham.

En væsentlig grund til hans fald var også, at han ikke havde været i stand til at skaffe sig pålidelige underordnede eller at knytte folk til sig gennem gunstbevisninger og uddelegering af ansvar. Kort sagt havde han ingen loyale protegeer og vigtige kontakter i det højeste lag. Han havde ikke opbygget og vedligeholdt det netværk, som var afgørende for magten. Hvis han havde placeret folk, der var afhængige af hans gunst, i spidsen for hær og flåde, var han sikkert ikke blevet overrumplet. Han havde heller ikke udvist den påkrævede hårdhed over for dem, der modarbejdede ham. Han tiltog sig magten gennem intime forbindelser, men kunne ikke finde ud af at bruge den. Dårlig timing og stædighed bar ved til bålet. Som statsmand og politiker var han en katastrofe. Hans politik skabte uro og usikkerhed, og den smule opbakning, han havde i begyndelsen, fordampede hurtigt.

Mere overordnet var der andre ting på spil. Som det er blevet påpeget, forstod Struensee ikke den danske enevældes politiske kultur. Han forstod ikke de ritualiserede indbyrdes forhold til kongefamilien og lagde for stor vægt på kongelovens juridiske forståelse af kongen og hans person som inkarnationen af magten. Når han åbenlyst tilsidesatte enkedronningen og arveprinsen og lod hånt om traditionerne for den samlede kongefamilies andel i den enevældige magtudøvelse, overså han det arverettighedsaspekt, der var en integreret del af enevælden.

Mondæne københavnere betragter ligdelene af de henrettede. De afhuggede hoveder er sat på stager. Rygtet sagde, at ligene var placeret, så enkedronning Juliane Marie kunne se dem fra sine gemakker på Frederiksberg Slot. Kobberstik fra 1772.

|| Det Kgl. Bibliotek

Dertil lå hans statsforståelse langt fra den enevældige stats virkelighed. Han så staten som en maskine, der kunne styres direkte og uden forstyrrende mellemled. Idealet om et effektivt og selvkørende embedsapparat, der fungerede efter klare retningslinjer, hvor systemets operatører ikke hele tiden skulle afvente accept eller ordre, men blot ekspedere sagerne, var en utopi. I alle de berørtes øjne kom han til at fremstå som en udefrakommende, der ikke tog hensyn til de legitime interesser, traditioner og forventninger, som var en integreret del af det enevældige system.

Struensee kom til at fremstå som en despot – både i manges overbevisning og i Inkvisitionskommissionens iscenesættelse af Struensees forbrydelser. Under afhøringen blev han spurgt, om han ikke kendte forskel på ”en monarkisk og en despotisk regering?” ”Jo”, svarede Struensee, ”jeg har ofte forklaret Kongen denne.” Kommissionen overhørte tilsyneladende det tvetydige og spidsfindige svar og brugte endnu et spørgsmål til at få afhøringen tilbage på sporet:

”Ved han ikke, at et monarki styres af vedvarende love eller vedvarende principia, men at kongen ikke kan huske alt og derfor må have et konseil, og at Struensee som fremmed i hvert fald ikke kunne kende alle love og regler?”

Despoti var et modeord i anden halvdel af 1700-tallet, og det kunne bruges efter forgodtbefindende. I spørgsmålet til Struensee lægges vægt på afskedigelsen af statsrådet, der ifølge Inkvisitionskommissionen og den fremherskende statsopfattelse skulle udgøre et medierende element mellem hersker og undersåtter og sikre, at kongen var nogenlunde i tråd med sit folk. Afskedigelsen af statsrådet banede vej for despotiet. Struensees despoti.

Men hvad kom i stedet for Struensees despoti? Enkedronningens styre kan for en umiddelbar betragtning synes både reaktionært og hævngerrigt. Men det er en forsimpling. Med Juliane Maries styre vendte man så at sige tilbage til monarkiets indre rationale og traditioner og forkastede despotiets vilkårlighed. De fleste af Struensees reformer blev trukket tilbage, statsrådet blev genoprettet, og hoflivet blev genetableret. I den forstand var det dynastiets ret og legitimiteten, der vendte tilbage. Styret forstod desuden at knytte et bredt udsnit af den sociale og politiske elite til sig gennem æresbevisninger og embeder, samtidig med at den voksende nationale opinion blev imødekommet med loven om indfødsret i 1776. Loven betød, at embeder i staten kun kunne besættes af folk, der var født inden for rigets grænser. Den anti-tyske stemning, der allerede fandtes inden Struensees magtovertagelse, var blevet forstærket af begivenhederne ved hoffet – og ikke mindst af Struensees konsekvente brug af tysk i kabinetsordrerne – og blev nu ophøjet til officiel politik. Også hærens kommandosprog blev ændret fra tysk til dansk, ligesom man i en skolereform fra 1775 slog fast, at eleverne i latinskolen skulle lære at tale og skrive et ordentligt dansk.

Den får ikke for lidt på træsnittet, der stammer fra et étbladstryk med smædevers (1772). Struensee ses med hovedet på blokken, mens bødlen hæver sin økse. Det parterede lig på hjul og stejle vises også, mens hunde parrer sig, og en mand og en hund skider op ad skamstøtten over den faldne minister.

|| Det Kgl. Bibliotek

Set ud fra et legitimistisk perspektiv var det således Struensee, der udgjorde anomalien, ikke enkedronningen og Guldbergs styre. Da kronprins Frederik i en alder af 16 år overtog styringen i 1784, skete det ved en tumultarisk episode, hvor det kom til håndgemæng mellem arveprinsen og kronprinsen. Men efter at have sundet sig oven på chokket var den tabende part ikke sen til at anerkende kronprinsens dynastiske ret til at lede landet på vegne af sin syge far. På den måde er der kontinuitet mellem de to regeringer. Det var dynastiet og legitimitetens lov, der herskede.

Selv om enkedronningens styre forsøgte en balancegang mellem at skrue tiden tilbage til perioden før lægens ankomst og imødekomme strømninger, der stod i modsætning til hans styre, fik Struensees korte styre alligevel stor betydning i eftertiden. Da kronprins Frederik og hans rådgivere gennemførte landboreformerne i slutningen af 1780’erne, gjorde de det ud fra samme rationale, som lå til grund for Struensees kabinetsstyre, nemlig ideen om, at staten kunne bruges til at ændre samfundsforholdene.

Den idé var kommet for at blive.

Struensee har fået et langt efterliv – i fiktion og faglitteratur. Her ses Caspar Phillipson (1971-) som kongen og Christiane G. Koch (1966-) som dronningen i musicalen Hofskandalen, der blev opført på Aalborg Teater i 2001.

|| Michael Bo Rasmussen/Baghuset

Kampen om eftermælet

Allerede dagen efter Struensees arrestation begyndte den historiske bearbejdelse af hans eftermæle. Som vi har set, udkom en stor mængde små skrifter i de følgende dage, mens behovet for nyheder om forandringerne ved hoffet var i stærk efterspørgsel hos befolkningen, der ikke vidste, hvad der foregik. Ingen af skrifterne beskæftigede sig med Struensee-styrets politiske aspekter eller reformerne, men lagde stort set alle vægt på genoprettelsen af en guddommelig orden, der havde været truet af Struensee.

Oplysningerne fra aviser og andre skrifter var ofte kortfattede og uklare og forandredes hastigt i byens mundtlige kommunikation. Informationerne vandrede ud i riget og blandede sig med, hvad folk ellers havde hørt rundt omkring. Fx noterede en avislæsende norsk bonde i sin dagbog, at dronningen, Struensee og deres sammensvorne havde haft til hensigt at ”bestjæle Livet af vor allernådigste, vise Konge,” der af dagbogsskriveren betegnes som ”den allerviseste i sin Regjering blandt alle det hele Europas monarker.”

De sammensvorne havde inviteret til bal og havde lavet en giftdrik, som de ville få kongen til at drikke. Livgarden var sendt hjem, men heldigvis havde et par officerer anet uråd og var gået til enkedronningen, der straks gik til kongen og fortalte, hvad hun vidste.

Kongen blev ”ilde tilmode og forandret i alle sine Lemmer” over at høre om attentatplanerne. Han lukkede sig inde i et kammer for at tænke sig om. En time senere trådte han ud og beordrede dronningens arrestation. Herefter lukkede kongen sig atter inde, denne gang sammen med sin lille søn ”i et Lønkammer under Slottet, som intet Menneske vidste af.” Alle troede, at han var død. Først et døgn senere kom han ud og kunne berolige folket ved at åbne et vindue, vifte med et hvidt flag og fortælle, at han var i live. Folket jublede.

Nyheden om Struensee og Caroline Mathildes arrestation spredte sig naturligvis også i udlandet. Særligt i England var man optaget af den engelskfødte dronnings skæbne, men også af selve regimeskiftet. Struensee og Brandt blev opfattet som ofre for et politisk system, der ikke fungerede ordentligt. På den anden side havde de selv været naive tilhængere af fransk oplysning. Især Struensee blev anset for at være radikal, irreligiøs oplysningsmand uden moralsk kompas. Han og hans tilhængere var fritænkere, der intet havde tilovers for de ting, som den almindelige befolkning havde kær.

I den voksende del af den engelske presse, der var særligt interesseret i privatliv, sex og sladder, var Struensee-historien et fund på grund af de pikante implikationer. Struensee blev beskrevet som velproportioneret og graciøs, mens forholdet mellem dronningen og ham skildredes som et udtryk for uskyldig frihed. Der blev i øvrigt gjort meget ud af hans forhold til kvinder. Grunden til hans politiske fald skulle således være, at han på et tidspunkt havde afvist Juliane Maries tilnærmelser. Juliane Marie omtales gentagne gange som Caroline Mathildes rivalinde.

Også selve retssagen mod Struensee blev fulgt intensivt i udlandet. Her var reaktionen på Münters omvendelsesskrift temmelig lunken blandt flere iagttagere. Forfatteren G.E. Lessing (1729-1781) skrev i et brev, at Struensee nok ikke ville blive halshugget, men hvis det skulle blive tilfældet, ville han ikke miste meget, fordi han allerede opførte sig som en mand uden hoved ”over for den hykleriske, elendige Münter.”

Historiens domme

Den tyske historiker Rainer Schlösser (1899-1945) skrev i et værk fra 1931 om den omfattende tyske Struensee-litteratur, at der fandtes henholdsvis en historisk og en digterisk sandhed om Struensee. I Tyskland tryktes og opførtes allerede i begyndelsen af 1800-tallet teaterstykker og en opera, der havde Struensee-dramaet som emne. Schlösser opererede endvidere med en opdeling i historiske og halvhistoriske skrifter. Man finder da også forskellige blandingsformer eller skønlitterære fremstillinger, der påberåber sig den faglige fortolknings tyngde. Vi skal her opretholde skellet mellem faglitteratur og skønlitteratur, netop for at understrege den øgede afstand mellem den forskningsbaserede viden og den skønlitterære iscenesættelse. Den fiktive fremstilling af Struensee udfordrede tidligt historieskrivningen – og har for længst sejret.

Under Guldbergs styre blev Struensees fald og enkedronningens handlekraft hyldet med mindehøjtideligheder og tilbagevendende mindeprædikener og -digte dels på kongens fødselsdag, dels på årsdagen for Struensees arrestation. Den officielle udlægning af begivenhederne blev på ingen måde udfordret. Det skete først i tiden efter kronprins Frederiks magtovertagelse i 1784, hvor den første samlede fremstilling af Struensee-perioden udkom i 1788 under titlen Autentische und höchstmerkwürdige Aufklärung über die Geschichte der Grafen Struensee und Brandt. Bogen lagde grunden til en lang tradition af værker, som frikendte Struensee for de forbrydelser, han blev dømt for. Den anonyme forfatter var i det hele taget positivt stemt over for Struensees regering, og der gisnedes om, hvem der mon havde skrevet bogen.

Efterhånden som tiden gik, dukkede også enkelte kortere vurderinger op i andre udgivelser. Fx findes der en positiv karakteristik af Struensee-styret hos litteraten K.L. Rahbek. Han skrev i sine erindringer (1824), at der i Struensee-perioden lagdes et sædekorn, der især i tiden 1784-1807 sås ”spire, voxe, trives, modnes og for en stor Deel give kosteligt Afgrøde.” Havde det ikke været for ”den struenseeske Plov,” havde vi ikke set ”Tolerance, Meningsfrihed, Bondefrihed, Borgerdriftighed.” Vel behøvede man ikke bygge ham et monument, men man kunne dog i det mindste forunde ham ”en erkiændtlig og medlidende Taare.”

Man kunne dog ikke fortænke især københavnerne i, at de så Struensee med andre øjne, mente Rahbek. De økonomisk trængte tider, styrets åbenlyse arrogance og ”Udenlandskhed” havde alt sammen påvirket i negativ retning. Der var tale om ”tusinde daglige Anstød mod Folkets Begreber, Sæder og Skikke”, men mest af alt havde de foranstaltninger, styret lavede i forbindelse med matrosernes protest og juleaftensfejden, skabt stærk modvilje.

Samme år (1824) udkom den første egentlige Struensee-biografi skrevet af juristen Jens Kragh Høst (1772-1844) med titlen Geheimekabinetsminister Grev Johann Friedrich Struensee og hans Ministerium samt de det nærmest foregaaende og efterfølgende Tildragelser i Danmark. I tre bind udfolder Høst et brændende forsvar for Struensee og fremhæver hans forsøg på at reformere enevælden. Struensees forhold til Caroline Mathilde nævnes ikke med et ord. Årsagen er nok, at Frederik 6. var konge, da bogen blev udgivet, og at det næppe var opportunt at skrive noget upassende om den ophøjede monarks mor.

Kristian Zahrtmanns (1843-1917) historiemaleri Scene fra Christian 7.s Hof. Dronningen og Struensee spiller skak, mens kongen ligger henslængt og driller en papegøje med en lille kårde. Maleriet fra 1873 giver en grundstemning af intimitet.

|| Den Hirschsprungske Samling

Flere Struensee-venlige værker fulgte i de næste årtier. Juristen H.P. Giessing (1801-1877) og litteraten og oversætteren L.J. Flamand (1800-1879) udgav i 1849 og 1855 populærhistoriske fremstillinger, hvoraf især den sidste har store kvaliteter. Kendetegnende for begge værker er, at de i titlen fremhæver brugen af ikke tidligere anvendte kilder, hhv. ”udarbeidet med Afbenyttelse af Geheimearchivet og af flere hidtil ukjendte Kilder” og ”efter de nyeste Kilder og mundtlige Beretninger af Samtidige.” Hver ny udgivelse blev lanceret med en forventningsskabende bemærkning om, at nyt lys kunne kastes over sagen – at man var kommet et spadestik dybere.

Til tidens mere kuriøse Struensee-forherligelser hører Johan Jørgensen Jomtous (1791-1866) Struensee, der i 1852 indledes med et regulært hyldestdigt til geheimekabinetsministeren. Efter 240 siders skønmaleri konkluderer Jomtou, at den ”ædle, vise og store” Struensee

”bragte Retfærdigheden og Fornuften på Thronen […] og gjengav Nationen dens tabte Selvstændighed, og førte Statens Ror med en Fasthed og Kraft, hvortil Historien ei kan opvise Mage.”

Samme år som Jomtou på eget forlag udsendte sin skamrosende fremstilling, blev bruddet med den Struensee-positive tradition med stor heftighed indledt af historikeren Christian Molbech (1783-1857), der i en afhandling trykt i Historisk Tidsskrift i 1852 med fynd og klem udnævnte Struensee til tyran. Molbech mente, at generationerne efter Struensee – især sigtede han til jurist Høst – havde ladet sig forblænde af, at man hos Struensee kunne finde noget, man senere efterstræbte – nemlig pressefrihed og bondefrihed. Var han da ikke en reformator, der fortjente ros? Nej. En indikator var, at han ved sin politik absolut ingen tilhængere vandt, uanset hvilken samfundsgruppe man vendte sig til. Desuden var Molbech overbevist om, at Struensee med ”sin despotiske Voldsomhed, sin Hast og Hidsighed” ville have rullet sine egne reformer tilbage igen, hvis han havde fået længere tid ved magten.

Molbechs karakteristik af Struensees styre var i bund og grund en moralsk dom, der synes direkte inspireret af trykkefrihedsskrifternes stærke fordømmelse af kabinetsministeren. Værst ved Struensee var hans religionsforagt og hans tyskhed. Med hensyn til det sidste skrev Molbech:

”Enhver ærlig dansk Mand skammede sig ved at regieres af en despotisk Cabinetsminister, som lod Kongen underskrive Ministerens tydske Befalinger om danske Statssager.”

Forståelsen havde nok sit afsæt i den nyligt overståede Treårskrig (1848-1850), men det er ikke hele forklaringen. Det anti-tyske element var endog særdeles stærkt allerede i Struensees samtid og var markant til stede, inden Struensee kom til hoffet. Ellers havde Guldberg-styret næppe fundet så stor opbakning til den nationale politik i årene efter Struensee-intermezzoet. I kølvandet på Molbech fulgte flere meget kritiske historiske vurderinger, hvor det tyske islæt ved Struensee atter blev fremhævet som noget, der førte til en undertrykkelse af danske følelser. Nederlaget i 1864 forstærkede sikkert perspektivet.

I forfatteren Christian Blangstrups (1857-1926) Christian VII og Caroline Mathilde (1890) er det ikke Struensees tyskhed, men hans egensindige udnyttelse af forholdet til Caroline Mathilde, der er hovedanken.

”Fra det Øjeblik af, da han har modtaget hendes Kjærlighed og føler sig sikker i sin Magtstilling, viser han sin hovmodige og herskesyge Adfærd ikke alene mod andre, men ogsaa mod hende, der har hengivet sig til ham, og hvem han skylder alt.”

I Blangstrups udlægning gik Struensee målrettet efter at vinde dronningens gunst, så vejen kunne banes for ham. Som en af de få fagforfattere skriver Blangstrup om Struensees fremtoning, der gjorde indtryk på Caroline Mathilde:

”Han var den Gang en Mand på 32 Aar, stod saaledes i sin fulde Manddomskraft, en kraftig Skikkelse med et, om ikke smukt, saa dog vindende Ydre; han klædte sig med Smag, var omhyggelig i sit Toilette, og forstod at gjøre sin mangesidige Dannelse og sine ikke ringe Kundskaber gjældende i Omgangen med andre.”

Struensees fysiske fremtræden var nært forbundet med hans væsen og virkning på andre.

I historiker Edvard Holms (1833-1915) store værk om 1700-tallets historie, Danmark-Norges Historie 1720-1814 (1902), havde Struensee naturligvis en prominent plads i de to bind, der omhandlede perioden. I mange detaljer gennemgår Holm styret, omstændighederne og personkredsene, og han når i de konkluderende dele frem til, at Struensee både som menneske og statsmand havde ”en Mængde alvorlige Skyggesider”, og at det var ”godt og nødvendigt”, at han blev styrtet. Men Holm har ikke mange pæne ord tilovers for kupmagerne, som var drevet af ”lidenskabeligt Partihad, urimelig Frygt og smaasindet Tankegang.” Holm mente, at sociale og økonomiske reformer var tiltrængte, men at Struensee ved sin personlighed og hele færd ”gjorde Gjerningen umulig for sig.” Men selv om de fleste af hans tiltag umiddelbart blev rullet tilbage, kom mange af hans reformer under nye former tilbage senere i århundredet.

I anledning af 200-året for Struensees fald udkom to bøger om Struensee. Harald Langbergs (1919-2003) Dødens Teater (1971) begynder sin fremstilling ved arrestationen af Struensee og følger undersøgelserne, retssagen, dommen og henrettelsen. I hans øjne var der tale om en skinproces orkestreret af enkedronningen. Der er alt i alt tale om en dramatisk sammenskrivning af den gængse litteratur.

Derimod er der langt mere at hente i Struensee og hans tid, som Svend Cedergreen Bech (1920-2007) udgav året efter. Bechs bog udmærker sig ved at være det første værk, der for alvor anvender et rigt kildemateriale udgivet af arkivar Holger Hansen (1864-1938). Det drejer sig især om de mange breve og korrespondancer mellem centrale personer i dramaet, som findes trykt i fire af de fem bind af Inkvisitionskommissionens papirer. I bogens indledning redegør Bech for sit syn på Struensee, der var en mand med vilje og dristighed til at reformere, men uden fantasi til at forestille sig, hvordan reformerne ville blive mødt. Han faldt på sin manglende forståelse for de sociale og moralske normers betydning, som Bech udtrykker det.

Struensees bestræbelse på at gennemføre den oplyste enevældes program mislykkedes, hvilket betød, at reformperioden, ”der ventede omkring hjørnet”, måske endda blev yderligere forsinket. Samtiden dømte ham til døden, men ”eftertiden frikendte ham, da den havde gennemført de ideer, han havde stået for.”

Ud over en oversættelse af den tyske journalist Paul Barz’ (1943-2013) Doktor Struensee (1985, da. oversættelse 1986), skal vi frem til 2002, før der igen præsenteredes et større arbejde om Struensee. Det drejede sig om Asser Amdisens Struensee-biografi Til nytte og fornøjelse, der placerede Struensee i en europæisk og idéhistorisk kontekst. Dertil lagde Amdisen vægt på skilsmissesagens betydning i hele komplekset. Seneste historiefaglige tolkning af Struensee og hans korte tid ved magten er skrevet af Sebastian Olden-Jørgensen (1964-) i værket Magt og Pragt. Enevælde 1660-1848. Heri argumenterer Olden-Jørgensen for, at det alene skyldtes Caroline Mathildes ringe dømmekraft, at Struensee kom til magten. I den forstand er Struensee offeret, ikke Caroline Mathilde, sådan som mange udlægninger ellers har fremført.

Mange andre end historikere har beskæftiget sig med Struensee. Især har processen mod og dommen over Struensee optaget jurister, hvilket førte til specialstudier af højesteretsassessor N. Lassen (1848-1923) i 1892 og af S. Iuul (1907-1969) i 1974. Hovedspørgsmålet for juristerne var, hvorvidt det var en retfærdig dom, eller der var tale om en skinproces, der skulle legitimere kuppet mod Struensee.

Spørgsmålet om dommen var også udgangspunkt for en tv-udsendelse i to afsnit fra 1998 med titlen Var det justitsmord? En dronning og hendes elsker på anklagebænken, hvor værten Piet van Deurs (1931-2018) med tæft for dramaets kraft genoptog sagen mod Struensee. To jurister (statsanklager Erik Merlung (1936-) og forsvarsadvokat Jørgen Jacobsen (1919-2016), der begge var kendte skikkelser i offentligheden) afhørte en række historikere og en psykiater for at finde huller i processen. Juristerne viste gerne deres indbyrdes uenighed og udfordrede historikerne. Men man undlod dog en egentlig procedure i erkendelse af, at det ikke var muligt at give et entydigt svar på skyldsspørgsmålet.

Og så er der den gren af Struensee-litteraturen, der har en medicinsk vinkel – greven var jo læge. Der er her en tendens til at sætte lighedstegn mellem Struensees forholdsvis moderne lægelige praksis og hans virke som statsmand. Lægen Egill Snorrason (1915-1996) udgav i 1968 Johann Friedrich Struensee. Læge og Geheimestatsminister, og i 1989 fulgte den tyske læge Stefan Winkle (1911-2006) med det omfattende værk Johann Friedrich Struensee. Artzt, Aufklärer und Staatsmann, der ikke er oversat til dansk. Værket har det faglige problem, at det ikke indeholder referencer og noter til alle de mange interessante oplysninger, bogen præsenterer. Bogen bygger således på kilder, der brændte ved et bombardement af stadsarkivet i Altona i 1943, og som Winkle derfor anvender efter hukommelsen.

Selv om forholdet mellem Struensee og Caroline Mathilde har domineret de skønlitterære fremstillinger, har også forholdet mellem Støvlet-Katrine og kongen været genstand for særlig opmærksomhed. Her ses forsidebilledet til en roman af Ib Henrik Cavling (1918-1978) fra 1963.

|| Ejvind Seemann Hansen/Chr. Erichsens Forlag

Den fiktive Struensee

I Danmark blev det store dramatiske potentiale i historien om Struensee i 1902 anerkendt af historikeren Edvard Holm som en fast bestanddel i Struensee-receptionen. Struensees skæbne havde

”et Dramas Liv og Spænding. Ganske naturlig har det da lokket Digtere til her at finde Æmner til Romaner og Dramaer.”

Men mens den historiske forskning har svinget mellem at skildre Struensee som en kynisk og manipulerende lykkejæger til en velmenende, men misforstået og klodset velgører, har de skønlitterære og kunstneriske fremstillinger af ham ikke forandret sig overvældende meget gennem tiden. Til gengæld har de fiktive portrætter af Struensee haft langt større gennemslagskraft end de videnskabelige.

Det vigtigste træk ved fiktionens Struensee er hans menneskeliggørelse. Der kredses om to ofte sammenflettede grundfortællinger: Struensee som elsker og Struensee som miskendt reformator.

I dansk sammenhæng begynder den fiktive skildring af Struensee med en oversættelse af den svenske forfatter Axel Lundegårds (1861-1930) romantrilogi Struensee. En Menneskeskildring fra Historien i tre Romaner (1898-1900). Her etableres tre sider af Struensee-skikkelsen, som er gennemgående i de tre bind, den retfærdige, vennen og elskeren, den sidste med en kommandants unge hustru, hvis ”mørke Øjne brændte af frigjort Kærlighedslængsel.” Interessant nok optræder også kammerpigen Esther Gabel, datteren til den forkætrede udskænker Gabel, hvis gård blev smadret under Den Store Udfejelsesfest. Den hjertensgode læge tilser ved en lejlighed Esthers syge søster, hvorefter Struensee begynder at føle

”Velvillie mod hende, fordi hun havde formaaet ham til at vende de smukkeste Sider af sin Karakter ud.”

Herefter oplever Struensee en erotisk besættelse af den 15-årige kammerpige.

Bortset fra den svenske trilogi begynder den skønlitterære og dramatiske bearbejdelse af Struensee i Danmark først at fænge for små hundrede år siden. Aage Heinberg (1895-1965) fremstiller i sin roman fra 1920, Dronningens Elsker, Struensee som den fremsynede reformator, der måtte lide under at være forud for sin tid. Under en samtale om mulige landboreformer mellem Reverdil og Struensee på en spadseretur i haven ved Hirschholm siger Reverdil:

”Jeg tror, De er Menneskene god, Hr. Konferenceraad. Men Tiden og dens Mennesker vil ikke altid være Dem god! De er kommet for tidlig til Verden; de Anskuelser, De nys hævdede, er det forbeholdt kommende Slægter, maaske først om Aarhundreder, at kæmpe og vinde Sejr for.”

”Udviklingen bør man ikke spærre Vejen for,” svarede Struensee. ”Hvad der, som De siger, synes forbeholdt kommende Slægter, ønsker jeg at give de Mennesker, der nu færdes her!”

”Blot disse Mennesker maa forstaa at takke Dem derfor,” sagde Reverdil, ligesom hen for sig.

Tre år senere (1923) skrev Sven Clausen (1893-1961) teaterstykket Paladsrevolution. Stykket blev først opsat på Det Kongelige Teater i 1948. I 1959 blev stykket optaget af Danmarks Radio i Edvin Tiemroths (1915-1984) instruktion og vist i TV-Teatret med Bendt Rothe (1921-1989) i rollen som Struensee. Stykket udspiller sig på dagen for Struensees fald. Stykket har især fokus på Rantzau-Ascheberg og Guldberg som repræsentanter for forskellige typer af modstand mod Struensee, nemlig den personlige og den moralske. Struensee snøres og bedrages af kupmagerne, hvis skruppelløse manipulationer primært fremstilles gennem Magnus Beringskjolds (1721-1804) opførsel. Ved sin arrestation holder Struensee en tale på rim, hvori han karakteriserer det danske samfund som umodent og forstenet.

Flemming Flindt (1936-2009) skabte i 1991 balletten Caroline Mathilde til musik af den engelske komponist Peter Maxwell Davies (1934-2016). Hovedrollerne blev danset af unge talenter på vej til at blive stjerner: Rose Gad (1968-) som dronningen, Alexander Kølpin (1965-) som kongen og Nikolaj Hübbe (1967-) som Struensee.

|| John R. Johnsen/Det Kgl. Bibliotek

Igen skildres det, hvordan Struensee var forud for sin tid, og at man engang i fremtiden forhåbentligt vil forstå ham. Selv udtrykker han det således:

”Jeg ved, min Haand er ren. Jeg tror, at Tiden skal vise, jeg har Værn i denne Viden” [...] ”Dansken mindes blot, hvad Uret jeg har gjort, men ej hvad godt.”

Struensee som oplysningens martyr i et formørket Danmark bliver en fast forståelsesramme.

I teaterstykket Struensee var her fra 1977 af Sven Holm (1940-) glimrer Struensee ved sit fravær. Struensee beskrives gennem dialoger og replikker. Hans reformer diskuteres af borgerkoner, og hans betydning for kongeparret berøres af kongen selv i en replik. Struensees karakteristik og persona er skygger, der gestalter sig i andres opfattelser og udlægninger. Det er således omgivelserne, der skaber kabinetsministeren. Holm antyder dermed det vigtigste aspekt i den moderne fiktive bearbejdelse af Struensee, nemlig at han skabes af de fortællinger, der knyttes til ham – ikke af den historiske forsknings undersøgelser.

Afgørende for udviklingen af Struensee-figuren som elsker er de værker, der har Caroline Mathilde som hovedfigur, hvor Struensee bruges til at portrættere dronningen og skildre kærligheden. Den første af slagsen er Dronning Caroline Mathilde af Danmark – skrevet under pseudonymet Caja, forfatteren Teckla Violanta Juel (1834-1904). Romanen er måske den første, der optegner den opfattelse af Struensees fysiske fremtoning, som siden bliver almindelig:

”Struensee var dengang i sin Ungdoms kraftigste Aar; høj, slank, vel proportioneret og med en rank Holdning, imponerede han straks ved sin Fremtræden, og naar han lod sine store, blaa Øjne hvile paa Nogen, var det som om han fortryllede ved sit Blik, der tillige var gjennemborende og vidunderlig skarpt.”

Romanens antagonist er enkedronning Juliane Marie, der er den onde ånd hele vejen gennem bogen. Struensee er den ubetænksomme og skødesløse elsker, der bliver ved med at tro på, at det hele nok skal gå, når blot han og Caroline Mathilde holder sammen.

Den vigtigste komponent i de nyere skønlitterære og dramatiske fremstillinger er således uden sammenligning kærlighedsforholdet mellem Struensee og dronningen. I den forbindelse har især Struensees fysiske fremtoning igen fået sin egen faste dimension. I instruktøren Erik Ballings (1924-2005) oplæg til en film om Struensee fra 1997 er lægens fysiske udstråling et centralt element som noget nærmest formativt for andre af hans egenskaber:

”Han er veludrustet fra naturens hånd. Kraftig, velbygget, en glimrende fysik. Intelligens et godt stykke over gennemsnittet. Veluddannet, velorienteret. Energisk, aktiv og interesseret. Han er en dygtig læge, men er også optaget af tidens filosofiske og politiske debat”.

I forlængelse heraf nævnes det, at han har ”absolut erotisk tiltrækningskraft. Dametække.”

Med udgangspunkt i Ballings filmmanuskript skrev Bent Fabricius-Bjerre (1924-) og Niels Brunse (1949-) senere en musical, der blev opført på Aalborg Teater. Til Jyllands-Posten (27. april 2001) udtalte Fabricius-Bjerre om musicalen:

”Jeg håber, den vil gribe folk. At de ikke bare bliver underholdt. At de føler sig afmægtige, når Struensee halshugges. Det er ikke kun en fortælling om en mand, der ville have magt. Han var også visionær. Og han elskede virkelig Caroline Mathilde.”

Struensee som den visionære elsker er på plads. Men den blev allerede fastlagt i sin endelige og færdigbagte form to år forinden. Det skete med Per Olov Enquists roman Livlægens besøg (1999), der blev en enorm succes. Enquists Struensee forener reformatoren, elskeren, tvivleren, lægen og vennen i en figur, der gestalter sig i kontrasterne til de reaktionære figurer ved hoffet. Hovedskurken er Guldberg, der inkarnerer både den politiske reaktion og den menneskelige forarmelse. Han er en seksuelt forkrampet undermåler, hvis forsmåelse og bitterhed er den drivende kraft i hans gerninger. Han omtaler Caroline Mathilde som ”den lille engelske luder”, mens hans antisemitisme ses ud af hans omtale af Reverdil, som i Enquists roman er blevet jøde. Guldbergs (og enkedronningens) had bliver en dynamisk faktor, der får Struensee og Caroline Mathilde til at gå under. Det er det golde og degenererede mod det naturlige og ægte.

Enquists roman er siden blevet omarbejdet både til opera (Bo Holten, 2009) og teater (dramatiseret af Johanna Garpe og Erik Norberg, dansk bearbejdelse af Emmet Feigenberg og Karen-Maria Bille, 2016). Med Nicolaj Arcels (1972-) film En kongelig affære (2012) med Mads Mikkelsen (1965-) i hovedrollen blev den gængse opfattelse af Struensee som den tragiske helt eller oplysningens martyr kun yderligere cementeret, mens det danske samfund fremstilles som tilbagestående og forstokket.

Det eneste fiktive værk, der tegner et mere lunkent portræt af Struensee, er Sven Langes (1868-1930) roman En Dag paa Hirschholm Slot fra 1923, hvor læseren følger en enkelt dag ved det reducerede, intime hof på slottet i Hørsholm. Også i Langes bog ses et tidligt eksempel på, at Struensees fysiognomi og fremtoning er vigtige elementer i karakteristikken af ham – her er beskrivelserne dog mindre flatterende. De løbende aftegninger af Struensees udseende afhænger af den enkelte romanfigurs holdning til kabinetsministeren. Man kan læse om Struensees ”høje, korthalsede, svulmende Skikkelse”, mens en negativt stemt figur i sine tanker beskriver ham på denne måde:

En kongelig affære fra 2012. Over en halv million danskere så filmen i biografen, ligesom den også vandt et stort publikum i udlandet. Dertil kom en række priser og en Oscar-nominering. Filmen har uden tvivl spillet en stor rolle for danskernes opfattelse af både begivenhederne i kongehuset 1768-1772 og tiden mere generelt.

|| Nordisk Film/Ritzau Scanpix

Sven Langes bog En Dag paa Hirschholm Slot blev omskrevet til teaterstykke og opført på Det Kongelige Teater i 1926 med Poul Reumert (1883-1968) i rollen som Struensee. Her ses Reumert i tegneren Valdemar Møllers (1885-1947) streg.

|| Det Kgl. Bibliotek

”Struensee med sit skumle, stirrende Blik, sin vredladne Panderynke, sit skarpe Rovfuglenæb, sin fremskudte, nedadkrængede Mund – unægtelig var han fjærnt fra det Billede, man gemenligvis dannede sig om en Dronnings lykkelige Elsker.”

Ud over hans ”brede Skuldre” er det især hans ansigtsudtryk, der dvæles ved. Han har en ”mørk og indesluttet Mine”, mens han i en anden situation ”borede sit mørkeblaa, stirrende Blik ind i” en embedsmand, ligesom ”det mørke, spottende og hovmodige Udtryk” og hans ”sært spottende Smil” fremhæves. Selv om Sven Lange gør en del ud af at beskrive Struensees fysik, handler romanen mere om de dilemmaer og konflikter, der var forbundet til kabinetsstyret og det lille hof. Struensee karakteriseres først og fremmest i samtalerne med personerne omkring ham – Brandt, Reverdil, Caroline Mathilde – og han portrætteres som egenrådig og afvisende over for kritik.

Den store forskel

Den afgørende forskel mellem faglitteraturens og fiktionens Struensee er, at forskningen fortolker Struensees politiske virke og betydning – og ser kærlighedsforholdet til dronningen i den optik. Fiktionen gestalter elskeren Struensee gennem den fysiske aftegning med henblik på at skabe mennesket Struensee ved at gøre ham til et symbol på kærlighedens magt og menneskelig fortabelse. De seksuelle drifter og den politiske ildsjæl smelter sammen.

Foruden elskeren er billedet af Struensee som fremsynet reformator så stærkt i fiktionen, at det har fæstet sig fuldstændig i den almindelige opfattelse af ham. Endda i en sådan grad, at et konsulentfirma, der med egne ord er sat i verden for at hjælpe ledere med at ”identificere og implementere permanente forbedringer i den offentlige sektor,” har taget navn efter den engang så forhadte og brutale kabinetsminister. På firmaet Struensee & Co.s hjemmeside fremhæves Struensee for sine reformer, der ”udfordrede tidens stereotyper og befordrede udviklingen af en bæredygtig offentlig sektor.” Der er meget langt mellem den rasende glæde over statsforbryderen Struensees fald i januar 1772 og konsulentfirmaets slebne iscenesættelse af ambitionen om at videreføre arven fra Struensee ”med ydmyghed og engagement.” I firmaets fremstilling af Struensee er diktatoren og ægteskabsbryderen, der anklagedes for uretmæssigt at tilegne sig offentlige midler, af forståelige grunde helt fraværende.

Sat lidt på spidsen kan man sige, at jo mere nuanceret forskningen bliver, des mere endimensionel bliver fiktionens Struensee. Mens historikerne bringer nye tolkninger til torvs, mejsler romanforfattere og filmmagere den stereotype Struensee-skikkelse i sten. Der er uden tvivl et kulturelt behov for at hylde martyrskikkelser som Struensee, der ofrer sig for kærligheden og den gode sag. Til det formål må også hans modstandere forsimples – enten som følelsesmæssigt forkvaklede misantroper eller politisk reaktionære hyklere. I den sammenhæng findes der en nærmest selvpinende tradition for at se danskerne som dumme og småtskårne over for den udefrakommende og klartseende Struensee.

Det har sikkert også tiltalt forfattere og kunstnere, at Struensee netop ikke er en national helt. Han er faktisk det modsatte. Han fremstilles som et frisk pust fra den store verden bærende på de nye ideer, der ikke var nået til Danmark. Dertil kommer en mere overordnet nyere tendens til at ville fremmane danmarkshistoriens skyggesider, som henrettelsen af Struensee hører til. Der er ingen nationale historier uden skyggesider. Men i tilfældet Struensee tøver man ikke med at udpensle de fiktive skygger. Det er i hvert fald påfaldende, at der kun findes én negativt ladet fremstilling af Struensee blandt de danske fiktive fremstillinger i de seneste 100 år, nemlig Sven Langes roman fra 1923.

Støvlet-Katrine og kongen i Karoline Stjernfelts (1993-) mesterlige streg fra tegneserien I morgen bliver bedre (2015). Sammenlign tegningen med billedet på side 86 og se, hvordan æstetik og autenticitetseffekter har ændret sig siden 1960’erne.

|| Karoline Stjernfelt

Struensee-figuren er for længst trådt ind i en sfære, der er løsrevet fra alle forpligtelser i forhold til historiske kendsgerninger og autenticitet. Den historiske Struensee har veget pladsen for ideologiske eller følelsesmæssige essenser. Afstanden til de historiske begivenheder gør, at skildringen af Struensee helt er afkoblet samtidens stemninger. Eftertidens idealer har afløst samtidens domme. Vurderingen foregår på det abstrakte plan, på ideernes plan, i den normative eller kunstneriske forståelse af Struensee. På trods af – og på grund af – at Struensee og hans styre var særdeles upopulært blandt stort set alle grupper i samfundet, har han fået martyrstatus.

I den forstand er Struensee blevet en myte.

Når myten tager form, sker der et skred fra historie til natur. Fortællingerne løsrives fra deres historiske konfiguration, og kompleksiteten i de menneskelige handlinger nedbrydes. De bliver til destillater uden indre modsætninger. Fortællingerne bliver betydningsbærende i sig selv. Væk er de historiske forudsætninger for begivenhederne – tilbage står mytens vævetråde. Et navns blotte nævnelse er nok til at starte en strøm af konnotationer og spinde et net af svævende associationer uden skarptrukne omrids.

Sig navnet Struensee – og se, hvad der sker.

Videre læsning

Amdisen, Asser: Struensee. Til nytte og fornøjelse. Den utrolige historie om livlægen, der blev dronningens elsker, kongens bedste ven og Danmarks enevældige hersker. Lindhardt og Ringhof 2012 (1. udgave 2002)

En meget personligt præget biografi om Struensee, der sætter Struensees tiltag og tænkemåde ind i en idéhistorisk ramme.

Bech, Svend Cedergreen: Struensee og hans tid. Cicero 1989 (1. udgave 1972)

En levende og detaljeret fremstilling af Struensee og livet ved hoffet. Gennem et interessant brevmateriale skildrer bogen det brogede persongalleri omkring hovedpersonerne.

Bregnsbo, Michael: Caroline Mathilde. Magt og skæbne. Aschehoug 2007

En fin kombination af en indføring i tiden og en biografi, der kredser om Caroline Mathildes liv og politiske betydning ved at bruge ubenyttet kildemateriale fra engelske arkiver.

Langen, Ulrik: Den afmægtige. En biografi om Christian 7. JP/Politikens Forlag 2008

En biografi, der viser Christian 7. fra den tidlige ungdoms blændende fremtrædener og omgivelsernes store forventninger til en tilværelse i ensomhed, angst og isolation.

Reverdil, E.S.F.: Struensee og det danske Hof 1760-1772. Gyldendal 1916

Et stærkt personligt erindringsværk fra en mand, der var helt tæt på begivenhederne. Trods forfatterens selvretfærdige undertone er bogen en vigtig kilde til forholdene ved hoffet.

Tillyard, Stella: En kongelig affære. Caroline Mathilde og hendes søskende. Høst og Søn 2007

En velskrevet og interessant engelsk kollektiv biografi, hvor skildringerne af mindre kendte søskende giver et anderledes perspektiv på Caroline Mathilde.

På 100danmarkshistorier.dk findes den omfattende litteratur, som forfatteren har anvendt til at skrive bogen, ligesom der er noter til bogen.

I samme serie

Poul Duedahl Gudhjemtid

Bertel Nygaard Grundloven

Søren Hein Rasmussen Fri porno

Louise K. Skyggebjerg Industri på udstilling

Søren Mentz Den islandske revolution

Bo Lidegaard Danmark i krig

Johan Heinsen Det første fængsel

100 danmarkshistorier

Danmarks historie serveret i små og overkommelige bidder. 100 forskere fra landets universiteter, arkiver og museer tager i 100 bøger a 100 sider fortiden under kærlig behandling og fortæller med vid, humor og kløgt om det, der var. Og det, der er.

100 danmarkshistorier finder du på en række platforme:

Spil med i MegaNørds app Dyst!, og dyst med vennerne om Danmark og dengang.

Besøg danmarkshistorien.dk, og oplev fortiden gennem artikler, film og kilder.

Kig forbi HistorieLab.dk, der arbejder med historiske temaer. Især for grundskolen.

Mød op på Folkeuniversitetet, og hør foredrag med forfatterne.

Læs med Politiken.

A.P. Møller Fonden har støttet projektet og gjort det muligt at udgive og formidle de 100 danmarkshistorier.

Find info på 100danmarkshistorier.dk

Her kan man også tegne abonnement.

Struensee

© Ulrik Langen og Aarhus Universitetsforlag 2018

Serie: 100 danmarkshistorier

Forlagsredaktion: Peter Bejder

Tilrettelæggelse, sats og omslag:

Camilla Jørgensen, Trefold

Repro og e-bogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978 87 7184 616 4

Projektet 100 danmarkshistorier er støttet af A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

Projektets styregruppe: Thomas Bloch Ravn (Den Gamle By), Thorsten Borring Olesen (Aarhus Universitet), Peter Brunbech (HistorieLab), Mette Frisk Jensen (danmarkshistorien.dk), Søren Hein Rasmussen (MegaNørd), Torben Kjersgaard Nielsen (Aalborg Universitet), Ulrik Langen (Københavns Universitet), Bo Lidegaard (dr.phil., forfatter), Camilla Mordhorst (Nationalmuseet), Lars Boje Mortensen (Syddansk Universitet), Keld Møller Hansen (Danmarks Borgcenter), Hans Schultz Hansen (Rigsarkivet), Nils Arne Sørensen (Syddansk Universitet) og Sten Tiedemann (Folkeuniversitetet i Aarhus)

Læs mere om projektet på

100danmarkshistorier.dk

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk

Se bøgerne i serien indtil nu