100 danmarkshistorier

Louise Karlskov Skyggebjerg

Aarhus Universitetsforlag

Udstillingens Eiffeltårn. Det kaldte en fransk anmelder Tuborgflasken i 1888. Han mente, at kunstindustrien på Den nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstilling viste det lille lands karakter. Der var ingen højtflyvende fantasi og excentriske former. Karakteren var rolig, smilende og elskværdig – som landets beboere.

|| Tegning af K. Gamborg, Illustreret Tidende nr. 38, 1888/Det Kgl. Bibliotek

Udstillingsfeber

København er syg! Den har feber. Udstillingsfeber!

Det hævdede i hvert fald avisen Nationaltidende kort før åbningen af Den nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstilling. Den festlige åbning fandt sted fredag den 18. maj 1888. Efter taler og sange blev selveste kongefamilien vist rundt på udstillingen og så, hvad danskere og udlændinge skulle opleve i de kommende måneder: det aktuelle stade inden for industri, landbrug og kunst. I maskinafdelingen trykkede dronningen på en knap og satte maskinerne i gang. Lidt snyd var det dog, for man havde holdt øje med, hvornår kongefamilien nåede frem til den del af udstillingen og havde standset maskinerne.

Ritzaus Bureau var på pletten med et udførligt telegram, og Fredericia Dagblad sendte et ekstranummer på gaden. Udstillingen havde været ventet med spænding, og i de følgende dage og måneder kunne man jævnligt læse om begivenheden i stort set alle landets aviser. Illustreret Familie-Journal omtalte udstillingen som Københavns hjerte.

Udstillingen var der blevet plads til ved Tivoli på det gamle voldterræn i området, hvor Københavns Rådhus senere blev bygget. Her holdt arrangøren, Industriforeningen i Kjøbenhavn, allerede til i en bygning bygget som en del af industriudstillingen i 1872. Den bygning blev senere revet ned til fordel for Industriens Hus.

Udstillingen set fra Vesterbrogade. Hovedbygningen ligger, hvor Rådhuspladsen er i dag, mens bondegården og fyrtårnet er erstattet af H.C. Andersens Boulevard. I hovedbygningen var der kunstindustri, mens husfliden blev vist frem på gården. Bagerst i udstillingsområdet, hvor Glyptoteket nu ligger, var der en dyrskueplads og haller til industriens maskiner og produkter.

|| Christian Rasmus Neuhaus/Københavns Museum

Det var langtfra første gang, der var en industriudstilling i Danmark, men aldrig havde der været så mange udstillere og besøgende. Da udstillingen lukkede den 2. oktober, havde 1.367.532 fra nær og fjern lagt vejen forbi. Ikke dårligt i et land med kun lidt over to millioner indbyggere. Nogle gæster var kommet med særtog, men det kneb med at finde sovepladser, så initiativrige københavnere indrykkede annoncer i provinsaviserne og udlejede deres boliger.

De ansatte i udstillingens turistbureau stod ikke kun for markedsføringen i fx Tyskland, men knoklede også for at skaffe senge til de mange udstillingsgæster. De løb op og ned ad byens mange trappeopgange og besigtigede de værelser, som privatpersoner tilbød at leje ud. Der var ikke for meget plads i den voksende hovedstad.

Blandt de besøgende på udstillingen i 1888 var en bonde, der var taget den lange vej fra egnen omkring Herning. Da han kom hjem, berettede han om besøget i den lokale avis og fortalte, hvordan han i udstillingens mejeri havde drukket mælk og set, hvordan de velkendte ting blev behandlet af pæne, unge og ens klædte piger. Den officielle guide til udstillingen omtalte mejeriet som et sted, hvor fire mejersker arbejdede mellem smørkærner og centrifuger, der blev beskrevet som ualmindeligt elegante.

Formålet med mejeriet var at give besøgende kendskab til et af landets vigtigste erhverv. Man kunne dog ikke have gæsterne rendende blandt maskinerne. Derfor var mejeriet indrettet med gallerier, så op til 400 tilskuere kunne beundre det bedste, dansk mejeribrug kunne præstere. De besøgende kunne også smage på smørret, mens de nød udsigten over udstillingsterrænet fra bygningens altan foran et billede af en rød Anglerko og en sortbroget jysk ko.

Bonden fra Herning fortalte også til avisen, at der i maskinhallen på udstillingen havde været larm og buldren, og ikke mindst vævene, der fik liv fra de mange dampmaskiner, havde gjort indtryk. De, der passede vævene, stod bare og så til uden at røre en finger. Det sidste var næppe dækkende for arbejdet på en dansk fabrik anno 1888. Avisen Social-Demokraten skrev, at syerskerne og de andre arbejdere på udstillingen så pyntelige og tiltalende ud. Deres ansigter vidnede ikke om sult, tøjet pegede ikke på fattigdom, og arbejdslokalet udsatte dem ikke for sygdom på grund af støv eller forpestet luft.

Udstillingen var selvfølgelig ikke et realistisk billede af, hvad Social-Demokraten kaldte det virkelige arbejderliv, hvor forholdene ikke altid var så idylliske. Danmark havde fået sin første fabrikslov i 1873. Den oprettede et begrænset statsligt tilsyn og forbød fx børn under 10 år at arbejde på fabrik. Der kom også en maskinbeskyttelseslov året efter udstillingen. Den indeholdt de første regler om sikkerhedsanordninger på de mange nye og ofte farlige maskiner.

Trods tendens til idyllisering gav udstillingen alligevel et godt indtryk af, hvad der var på færde i dansk erhvervsliv, ikke mindst teknologisk.

Berlingske Tidendes udsendte fandt maskinhallen storslået. Enkelte af maskinerne svirrede hurtigt rundt, mens andre plejede mageligheden ved at stå stille og lade sig beskue. Et sted blev der serveret chokolade, et andet sted præget medaljer, og et tredje sted strikket på maskine, mens et utal af aksler og drivremme fuldendte det forvirrede indtryk. Ved nærmere eftersyn viste det sig dog, at der var system i det hele. Hver lille maskine havde en særlig opgave, men grundlaget for det hele var dampen, og ikke mindst de udstillede dampmaskiner imponerede. Der var jo mange fabrikanter repræsenteret, og selv provinsbyerne var godt med.

For en gangs skyld var man enig hos de politiske modstandere på Social-Demokraten. Her fornemmede man i maskinhallen – omgivet af maskinernes stønnen og brummen, raslen og klapren, snøften og fløjten – at stå over for et talende vidnesbyrd om de uhyre kræfter, menneskeånden havde skabt i kampen mod den rå natur og for at lette arbejdet. Maskinerne blev beskrevet som et opløftende princip i samfundslivet, og skribenten mente, at den maskinelle revolution måtte lære menneskene at arbejde lige så smukt i fællesskab som alle de geskæftige, aldrig trætte maskindele – fra dampkedlen til smørekoppen. Social-Demokratens udsendte oplevede i maskinhallen den indflydelse, som maskinarbejdet efterhånden havde tiltvunget sig over for håndarbejdet, og han mente at få indblik i, hvor uendelig mange håndværksmæssige og huslige arbejdsmetoder der stod for fald i fremtiden.

På mejerierne var der brug for moderne teknologi som centrifuger, men også for mere simple redskaber som centrifugebørster og andre børstenbinderarbejder. Kjøbenhavns Pensel-, Børste- & Gadekostefabrik udstillede i både industri- og mejeriafdelingen.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

Der var også våben på udstillingen i 1888. Illustreret Familie-Journal beskrev levende, hvordan svenskerne i København udstillede et truende udvalg af kanoner og andre moderne mordredskaber, ligesom tyskerne havde glimret med Krupps kanoner på verdensudstillingen i Paris i 1867. Man priste sig lykkelig over, at hverken Sverige eller Danmark havde brug for kampvåben, allermindst imod hinanden, og man pegede samtidig på den anseelige mængde fredelige jerngenstande, som udstillingen også bød på. Bladet beskrev udstillingen fra jernstøberiet Anker Heegard som en imponerende emaljegodspyramide med udstillinger af kogekar i alle mulige størrelser, flankeret af fire afdelinger med kakkelovne og en uendelighed af alt muligt jernstøbegods. Jern, maskiner og nye transport- og kommunikationsmidler var indbegrebet af de tekniske forandringer i 1800-tallet, og på udstillingen kunne man opleve støbejernet i sin glansperiode.

I 1888 levede danskerne i en tid præget af jern og damp, to af de vigtigste kendetegn ved industrialiseringen. Elektrisk belysning var endnu ikke udbredt, og det var derfor en stor attraktion, at udstillingen om aftenen var oplyst af buelamper og de helt nye glødelamper. Den officielle udstillingsguide forudså, at mejeriets altan ville blive særlig populær om aftenen, når det elektrisk belyste springvand sendte sine farvede stråler i vejret, og de besøgende kunne nyde den elektriske belysning. I de københavnske gader ved udstillingen var det gaslampens skær, der herskede.

Et andet trækplaster var utvivlsomt chokoladefabrikken, hvor besøgende kunne følge fremstillingsprocessen fra kakaobønne til færdig chokolade. Her var det også muligt at smage på varen. Købte man varm chokolade, blev den serveret i en kop med et billede af udstillingen, og betalte man lidt ekstra, kunne man tage koppen fra Fajancefabrikken Aluminia med hjem som souvenir. Det var der mange, der gjorde.

På udstillingen kunne man altså opleve det sidste nye inden for landbrug og industri, men der var også meget andet. Blandt det udstillede var fisk, fiskeredskaber, dykkerdemonstrationer, landbohistoriske genstande, en større samling russisk kunstindustri og en kunstudstilling, mens ny viden om hygiejne afspejlede sig i ting som desinfektionsovne, pasteuriseret eddike og renkulturer af bakterier, gær- og skimmelsvampe. Laboratorieforstander Vilhelm Storch (1837-1918) fra Landbohøjskolen var på pletten med renkulturer af mikroorganismer fra smør og mikrofotografier af samme, mens stadslægen i København udstillede en renkultur af bakterierne i Københavns ufiltrerede drikkevand.

Blandt udstillingens attraktioner var hovedbygningen af træ. Den var tegnet af arkitekt Martin Nyrop (1849-1921) og bygget som en håndværksmæssig kraftpræstation i en tilbageskuende stil, der stod i kontrast til udstillingens mål om at vise det nyeste frem. Nyrop fortalte selv, at han valgte en træbygning frem for en jernkonstruktion, fordi han som tømrer havde sin profession kær. Han ville gerne bidrage til, at det smukke, men pressede håndværk hævdede sin plads og om muligt udvidede sine enemærker.

På udstillingen var der også en kopi i en tredjedel størrelse af frihedsstøtten i anledning af 100-året for stavnsbåndets ophævelse, et fyrtårn og en stor Tuborgflaske. I flasken kunne de besøgende tage noget så nymodens som en elevator op i toppen og nyde udsigten over udstillingsterrænet. Det er den flaske, der i dag står i Hellerup, og den var en del af markedsføringen af Grøn Tuborg, der er blevet kaldt en af Danmarks første mærkevarer. 1880’erne var blandt meget andet en pionertid inden for markedsføring.

Udstillingen udstrålede fremtidstro, men også historiebevidsthed, og kunstindustrien var ofte inspireret af historien. Oldnordisk stil prægede både udstillingens hovedbygning og katalogets forside, hvor biskop Absalon vågede over det hele.

|| Officielt katalog for udstillingen/Det Kgl. Bibliotek

Alt i alt var udstillingen i 1888 en stor turistattraktion. Det var ikke tilfældigt, at Tivoli var inkluderet i udstillingsarealet, og arrangørerne udgav en grundig turistguide. De mange besøgende skulle ikke kun opleve selve udstillingen, men også alt det andet, København og omegn havde at byde på. Turismen var netop ved at blive skabt som et nyt erhverv. Jernbanenettet var veludbygget, mens rejser i bil og med fly stadig hørte fremtiden til. I Danmark oprettede DSB det første rejsebureau året efter udstillingen, og i 1889 kom også den første turistforening, der skulle ”befordre Fremmedbesøget og fremme Turistlivet i Danmark”.

Fremskridt og kunstindustri

Staten og kommunen støttede økonomisk Den nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstilling, og kommunen stillede arealerne gratis til rådighed. Det handlede nemlig ikke kun om at underholde københavnere og tilrejsende, men også om belæring, udveksling af viden og om at vise, hvad man som nation kunne præstere. Bevidstheden om alt det nye og tro på fremtiden prægede både udstillingen og tidens ånd. Det var fremskridtet, der skulle vises frem. Forfatteren Herman Bang (1857-1912) kaldte inden åbningen udstillingen et tempel for hundredårets kultur, fremskridt og arbejde, hvor det samlede Norden ville vise, hvor langt man var nået i verdens store gang mod kultur og udvikling. Udstillingen skulle være en lejlighed til at se og dømme den nordiske industri i lyset af, hvad Bang kaldte de store kulturlandes frembringelser.

Jernstøberierne var centrale i industrialiseringen af Danmark, både som fabrikanter af maskiner og af ting til brug i hjemmene. Jernstøberiet Anker Heegaard udstillede køkkentøj og kakkelovne, men havde også støbt nogle af granaterne på udstillingen.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

Initiativtageren Industriforeningen i Kjøbenhavn kunne under udstillingen fejre sit 50-års jubilæum. Trods navnet var foreningen ikke en industriel interesseorganisation i moderne forstand, som dens arvtager Dansk Industri, men havde en blandet medlemsskare af især håndværkere, industridrivende og handlende. Industridrivende var datidens udtryk for personer, der ledede en industrivirksomhed, og i årene omkring 1888 udgjorde de ca. 15 % af medlemmerne. Det var da heller ikke primært avancerede industrielle anlæg, der kunne imponere ved deres produktivitet og størrelse, som initiativtagerne ville vise frem. Arrangørerne ønskede at lægge vægt på produktionsgrene, der afhang af udøvernes kundskab, snilde og skønhedsånd. Man mente nemlig, at de egenskaber var nødvendige for mindre folkeslag som det danske, hvis vi skulle kunne klare os i verdenskonkurrencen.

I centrum for udstillingen stod altså kunstindustrien, og ikke mindst de danske porcelænsfabrikker havde kronede dage. Bing & Grøndahl udviklede deres hejrestel til udstillingen og viste dermed, hvad fabrikken kunne, når den teknisk og kunstnerisk stod på tæerne. Stellet solgte især godt på verdensudstillingen i Paris året efter.

På verdensudstillingerne blev der brugt mange ressourcer på prestigebyggerier, der blev pillet ned, når udstillingerne var forbi. Det gjaldt også i København. Eiffeltårnet fra 1889 står dog stadig i Paris.

|| ritzau/Mary Evans Picture Library

Hovedmanden bag udstillingen var Industriforeningens ingeniøruddannede formand, Philip Schou (1838-1922). Han havde i 1888 – som mange andre – den holdning, at Danmark slet ikke havde mulighed for at udvikle sig til et industriland. Dels var landet relativt lille og havde et tilsvarende lille hjemmemarked, dels manglede vi råstoffer. Og så var der lige det med folket. Schou mente, at danskerne var vant til let at skaffe føden fra den frugtbare danske muld, og derfor havde vi en blød karakter og et mageligt temperament, der ikke var egnet til en industriel udvikling som i England og Tyskland. I stedet gik Schou meget op i kunstindustri, hvilket også passede godt til hans stilling som direktør for Den kgl. Porcelænsfabrik og Fajancefabrikken Aluminia.

For Schou var udstillingen højdepunktet i karrieren. Før og under udstillingen var han travlt optaget af møder, middage og rundvisninger af konger og andre honoratiores. Ved årets slutning noterede han i sin dagbog en liste over de mange fyrstelige personer, han havde været i kontakt med. Han skrev også, at året 1888 utvivlsomt ville blive et af de lykkeligste og minderigeste i hans liv.

Med varer som våben

Da København i 1888 dannede rammen om den store nordiske udstilling, var fænomenet industriudstillinger allerede 90 år gammelt. Ved de første udstillinger betød ordet industri dog noget andet end i dag, for ordet skiftede indhold i løbet af 1800-tallet. I begyndelsen betød det i bred forstand flid eller vareproduktion, men dækkede også over håndværk. Ordet industri kunne sågar bruges om husflid og håndværk i modsætning til fremstilling af varer på fabrik. I dag bruger vi begrebet industri om fremstilling af varer på en fabrik, der bruger maskiner og arbejdsdeling, men den betydning fik ordet først i løbet af 1800-tallet.

En af verdens første industriudstillinger blev holdt i Paris i 1798 på Marsmarken, hvor Eiffeltårnet skød op som en del af verdensudstillingen i 1889. Udstillingen var et resultat af to nye fænomener: nationalstater og industriproduktion. Helt konkret var tanken at mobilisere den franske industri i konkurrencen mod de billige engelske varer. Den franske indenrigsminister, Nicolas-Louis François de Neufchâteau (1750-1828), udtalte efter udstillingen, at nok havde den været lille, men den havde også været et første ødelæggende felttog mod den engelske industri. For ham var fabrikkerne de værksteder, hvori man skulle smede de farligste våben mod Storbritannien. Ved udstillingen året efter blev der derfor udlovet en medalje til den, der kunne levere det mest dødbringende slag mod fjendens industri.

Tankesættet bag de første udstillinger var altså merkantilismen, dvs. at staterne skulle satse på selvforsyning og beskyttelse af landenes egen industri. Senere blev de store industriudstillinger brugt til at fremme det modsatte, nemlig frihandel i overensstemmelse med tankerne i filosoffen og økonomen Adam Smiths (1723-1790) The Wealth of Nations fra 1776. Uanset ideologi blev udstillingerne steder, hvor staterne kunne konkurrere med varer som våben. De var udstillingsvinduer og reklame for både nationalstater og virksomheder.

Franskmændene var ikke vilde med briterne, og lignende følelser dominerede i Danmark efter Københavns bombardement og tabet af flåden i 1807. En konsekvens var dannelsen af patriotiske selskaber som Selskabet til indenlandsk Kunstflid, der ville undergrave fjendens værksteder og åbne for ny foretagsomhed i Danmark. Det var den forening, der stod bag de første danske industriudstillinger, der blev holdt fra 1810. På det tidspunkt var Danmark et landbrugsland, der ikke havde en nævneværdig industriel produktion trods forsøg på i merkantilismens ånd at blive selvforsynende og etablere en statslig produktion af fx klæde.

På den første industriudstilling i 1810 blev der udstillet det, man kaldte en samling af indenlandske kunst- og flidsfrembringelser, dvs. en skønsom blanding af alverdens ting som teaterkikkerter, mikroskoper, gyngeheste, pibehoveder, hatte, klaverer, kakkelovnsskærme, chatoller, modeller af maskiner som en tørveæltemaskine samt prøver på papirtyper og på tørvekul, der kunne gøre import af stenkul mindre nødvendig. Man ville vise, at folk kunne eller kunne komme til at klare sig uden import af engelske varer. 66 kunstnere, fabrikanter og håndværkere havde leveret arbejde eller varer, og udstillingen indeholdt 154 numre, hvoraf mange bestod af flere ting. Der var udstillet arbejder i mange forskellige materialer, fx strå, fajance og tin. Der var også mange håndværk repræsenteret, såsom snedkere, blikkenslagere, smede, urmagere, bøssemagere, sadelmagere, gørtlere og kobbersmede. Endelig var der udstillet det, som udgiveren af bladet Penia, juristen Johan Hendrich Bärens (1761-1813), kaldte for snildets frembringelser, der vidnede om mekanisk geni, fx en hørpræpareringsmaskine.

I hele 1800-tallet blev der med ujævne mellemrum holdt industriudstillinger i Danmark. Som årene gik, fik udstillingerne både nationalt og internationalt et bredere indhold, så det ikke længere kun var vareproduktionen, der var i centrum. I Danmark begyndte man at udstille kunst på den store udstilling i 1872, og i 1888 var landbruget også med i anledning af jubilæet for stavnsbåndets ophævelse. Samtidig var perspektivet udvidet, så både udstillingerne i 1872 og 1888 var nordiske, ligesom udstillingen i Stockholm i 1866 havde været det.

Lande som Rusland, Frankrig, Italien, Storbritannien og Tyskland deltog også på udstillingen i 1888, dog ikke alle i stort omfang, og det havde ikke været let at få dem med. Tilsagnet om tysk deltagelse kom i sidste øjeblik og efter indblanding fra selveste kronprinsen, der havde talt varmt for sagen, da han deltog i den tyske kejsers begravelse så sent som i marts 1888. På grund af kongehusets forbindelser til den russiske zarfamilie var det lykkedes at få en større russisk kunstindustriel afdeling, mens det lille britiske fremmøde skuffede arrangørerne. Der var, som Herman Bang beskrev det i Illustreret Familie-Journal, sendt indbydelser til alle de europæiske stormagter om begrænset deltagelse, så de kunne fungere som målestok for bedømmelsen af den nordiske industri.

På den mindre industriudstilling i 1872 var der blevet fremstillet en såkaldt skuemønt til minde om udstillingen. På mønten var præget digteren H.P. Holsts (1811-1893) ord: ”For hvert et Tab igjen Erstatning findes, hvad udad tabes, det maa indad vindes.” Dengang var nederlaget i 1864 frisk i erindringen, og i 1888 ville man fortsat vise, at Danmark – og i det hele taget de nordiske lande – havde noget at byde på. I kantaten skrevet til åbningen af udstillingen af digteren Christian Richardt (1831-1892) lød det:

”Industriens og Kunstens og Landbrugets Mænd,

hver en Arbejdets Ridder og Væbner og Svend,

vel mødt ved vort vaarlige Stevne!

Lad os vise Alverden, og ej blot i Ord,

vi er meer end et Train i de Fremmedes Spor,

– der er Fremskridt i Nord!

der er Mod, der er Kløgt, der er Evne!”

Selv om iagttagere mente, at Sverige var foran Danmark, når det gjaldt industri, var der også områder, hvor danskerne var langt fremme. Det gjaldt fx smørproduktionen og de centrifuger, der var en væsentlig del heraf. I forhold til udstillingerne i Melbourne, Barcelona og Glasgow samme år var og blev udstillingen i København dog lillebror. Udstillingen i Glasgow havde 5.748.379 besøgende, mens lidt over to millioner besøgte de to andre byers udstillinger.

Sideløbende med de nationale og internationale industriudstillinger blev der også arrangeret lokale udstillinger. Nationaløkonomisk Tidsskrift mente i 1877, at deres mål ikke nødvendigvis skulle være at give et billede af industriens toppunkt og præsentere det nyeste nye ligesom på verdensudstillingerne. Til gengæld kunne de lokale udstillinger give et indtryk af, i hvor høj grad den nye teknik rent faktisk blev brugt i det praktiske liv. At et stort firma som maskinfabrikken og skibsværftet B&W kunne klare sig i den udenlandske konkurrence, var ikke nødvendigvis et udtryk for, at den danske maskinfabrikation i sin helhed var til ære og stolthed for landet. Det gjorde ikke så meget, mente man. For den almindelige befolkning var det nok vigtigere at vide, hvem der kunne levere gode og solide brugsgenstande til rimelige priser, end hvem der teknisk var førende.

I 2010 fragtede vi et nationalt symbol, Den Lille Havfrue, til Kina for at repræsentere Danmark på verdensudstillingen. I København kunne turister i stedet opleve Den Lille Havfrue live fra EXPO 2010 i Shanghai.

|| Christian Lindgren/Scanpix

Den udstillingsfacon, der begyndte på Marsmarken i 1798, og som udviklede sig til egentlige verdensudstillinger med The Great Exhibition i London i 1851, kulminerede i Paris i år 1900. Danmark var med ved verdensudstillingerne fra begyndelsen, men kunne med enkelte undtagelser ikke imponere i de storslåede rammer skabt af verdens førende industrinationer.

I årene omkring 1888 forandrede måden at markedsføre sig på, og det betød, at selve udstillingstanken allerede var på retur. Med de voksende muligheder for trykte reklamer og fremkomsten af egentlige butikker med store butiksruder svandt udstillingernes funktion som salgsvindue langsomt ind, og virksomhedernes interesse for at deltage blev mindre. Erhvervslivet fandt kort sagt andre måder at komme frem med nyheder på, gøre sig bekendte med konkurrenternes produkter og skabe kontakt til potentielle kunder.

I 1902, da danske industrifolk diskuterede, om man skulle gentage succesen fra 1888 med en ny udstilling, påpegede fabrikant Harald Bing (1848-1924) fra Bing & Grøndahl, at de fleste ville elske den festlige stemning, mens andre ville finde, at udstillingerne var humbug og en usand gengivelse af et lands kultur. Ingeniør Alexander Foss (1858-1925) fra F.L. Smidth & Co. var direkte imod tanken om en ny udstilling. Der var i hans øjne tale om ”opvarmet mad”. De store almene udstillinger havde tilsyneladende udspillet deres rolle, og fremtiden tilhørte specialudstillingerne. Det forhindrede dog ikke, at Aarhus lagde jord til en stor landsudstilling i 1909, hvor man blandt meget andet kunne opleve franskmanden Léon Delagrange (1872-1910) demonstrere flyvning.

Den dag i dag er der verdensudstillinger, men deres funktion er en anden. De er ikke længere en let måde at opnå et bredt kendskab til, hvad der foregår i industrien, men stort opsatte tematiske events. Et eksempel er verdensudstillingen i Shanghai i 2010 med temaet ”Bedre by – bedre liv”. Her sendte Danmark Den Lille Havfrue til Kina som en del af den danske pavillon Welfairytales. I 2017 lagde Kasakhstan jord til en udstilling, der skulle skabe global debat om temaet ”Future Energy”.

Verdens største dieselmotor på H.C. Ørstedsværket i København blev i 1932 tegnet af kunstneren Anton Hansen (1891-1960). Dieselmotoren producerede en del af den elektricitet, som var blevet en del af hverdagen. Motoren var produceret hos B&W, en af industrilandet Danmarks største virksomheder.

|| Anton Hansen/Arbejdermuseet & ABA

Maskiner og varer i tusindvis

På udstillingen i 1888 kunne man opleve imponerende dampmaskiner og nye gasmotorer, der fik hjulene til at snurre i industrien. Der var moderne produktionsanlæg og ikke mindst deres resultater: en overflod af stadig flere og billigere varer lige fra konservesdåser til kakkelovne og varm kakao. Udstillingens mejeri viste et landbrug under forandring, mens de mange tekniske skoler blandt udstillerne var et resultat af den voksende betydning af viden og uddannelse. Jernbanemateriel og cykler var konkrete udtryk for store forandringer på transportens område, og telegrafapparater og imponerende kort over telegraflinjerne vidnede om en revolution inden for kommunikation. De mange ting på udstillingen afspejlede kort sagt, hvordan det danske industrisamfund var ved at tage form.

Fra dampens kraft til benzinmotorens moder

Dampkraften fascinerede endnu på udstillingen i 1888, som den havde gjort, da eventyrdigteren H.C. Andersen (1805-1875) i 1861 beskrev den som det nye århundredes muse. Det var med stolthed, man i Social-Demokraten fremhævede, at en del af de udstillede dampmaskiner var af dansk fabrikat. Maskinhallen blev udvidet flere gange i planlægningsfasen for at få plads til ikke blot de store dampmaskiner, men også til de mange produktionsanlæg og andre maskiner, der skulle vises. De vidnede om de store fremskridt, som mange fornemmede at stå midt i. Danmark var godt nok en industriel efternøler, langt efter industrialiseringens højborg England, men som de store dampmaskiner på udstillingen demonstrerede, var dampkraften i 1888 for alvor kommet til landet. Dens betydning var dog langtfra toppet endnu. Der var gang i hjulene, og de skulle komme til at snurre endnu hurtigere i årene derefter.

Hvad betød den forbedrede dampmaskine for den engelske industrialisering i forhold til fx overskud på handlen med kolonierne? Det diskuterer historikere stadig. Dampmaskinerne blev under alle omstændigheder symbolet på industrialiseringen, og her vises de stolt frem i maskinhallen.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

Dampmaskiner blev oprindelig udviklet som pumpemaskiner, der skulle løse det problem, at der kom vand i gangene i kulminerne. Det havde krævet mange års udvikling at komme fra de forholdsvis simple pumpemaskiner til de langt mere effektive og avancerede dampmaskiner, som var på udstillingen i 1888. Det var da næsten 100 år siden, at den første dampmaskine var kommet til Danmark. Den blev taget i brug i 1790 på flådens værft på Holmen, var et resultat af vaskeægte industrispionage og endte som en lige så vaskeægte fiasko.

Historien om Danmarks første dampmaskine begyndte, da man i 1786 sendte en kaptajnløjtnant i flåden, Adam G. Haaber, på hemmelig mission til England. Han skulle skaffe oplysninger om de møller, der blev drevet med ild eller damp, og som man ville kunne bruge ved ankersmedning. Han fik da også kontakt til en englænder, der ville lave tegninger og en model af en dampmaskine, der kunne smugles til Danmark, men englænderen fik kolde fødder. Personer, der udførte viden eller maskiner til andre nationer, blev nemlig straffet hårdt. Haaber fandt en ny kontakt, og efter megen møje, besvær og hemmelighedskræmmeri endte både tegninger og model i Danmark i 1788. Senere fulgte også den skotske ’mechanicus’, der havde lavet begge dele, og som skulle lede arbejdet med at bygge Danmarks første dampmaskine.

Problemet var bare, at danskerne kunne stjæle tegninger, men ikke havde de nødvendige kompetencer til at håndtere datidens højteknologi. De danske smede havde hverken tilstrækkelig viden eller gode nok maskiner, der kunne støbe de store cylindere og andre metaldele i en dampmaskine nøjagtigt nok. Ved hjælp af indsmuglede dele blev dampmaskinen på Holmen dog færdig, men dermed var genvordighederne ikke forbi. Efter nogle år, hvor man begejstret brugte den til at pumpe dokken tom for vand, begyndte man at regne på sagerne og fandt ud af, at reparationer, driftsstop og et voldsomt kulforbrug gjorde maskinen urentabel. Den var kort sagt en dårlig investering.

Den første dampmaskine i Danmark var en enlig svale, og den blev taget ud af drift efter godt et årti. Den havde i praksis ikke kunnet konkurrere med de tilgængelige alternativer i form af vand-, vind- og hestekraft. Dens efterfølgere blev importerede dampmaskiner fra Storbritannien købt hos selveste Boulton & Watt, der havde spillet en afgørende rolle i dampmaskinens udvikling.

Der var i dampmaskinens barndom kritiske røster, som mente, at dampkraften slet ikke burde bruges i et land som Danmark. Dampmaskiner ville nemlig føre til, at vi var tvunget til at importere kul og dermed føre penge ud af landet. Fabrikanten og politikeren Johan Christian Drewsen (1777-1851), der producerede papir på Strandmøllen, benyttede tidligt dampkraft på sin egen virksomhed. Han var dog ikke udelt begejstret for den nye teknologi. Han hævdede i en debat i 1826, at hestegange, hvor en eller flere heste trækker en maskine ved at gå rundt i en cirkel spændt for en bom, i nogle tilfælde var billigere end dampkraft. At stå i frontlinjen, når ny teknologi introduceres, var dengang som nu ikke altid en fordel.

Den første dampmaskine bygget af en dansker blev leveret til brygger Hans Bagger Mommes (1792-1827) københavnske bryggeri i 1826. Teknologien slog dog først for alvor igennem i Danmark fra 1840’erne, og der gik lang tid, før den kulforbrugende dampmaskine kom til at dominere over naturlige kraftformer som vand, vind og heste. Turbiner, vindmotorer og hestegange var da også med på udstillingen i København i 1888, selv om dampmaskinen var blevet den dominerende drivkraft i dansk industri. Damp førte altså hverken til pludselig eller automatisk afskaffelse af de øvrige kraftformer, og da den militære klædefabrik fik en ny dampmaskine i 1880’erne, fik den samtidig forbedret sit vandkraftanlæg. Vand- og vindkraftsteknologien stod jo ikke stille, men blev i 1800-tallet forbedret ligesom dampteknologien.

I 1888 kunne man i udstillingskataloget stolt berette, hvordan maskinindustrien i Danmark var gået frem. Mens der i 1820 havde været otte små jernstøberier og maskinfabrikker, var der nu næppe en provinsby uden egen maskinfabrik og jernstøberi. Selv om de enkelte virksomheder ikke var så store – som i England, Belgien, Frankrig og Tyskland – var flere betydelige. De fremstillede blandt andet dampmaskiner, dampkedler, gasmaskiner, møllerimaskiner, teglværksmaskiner, bogtrykkerpresser, symaskiner, maskiner til brug på bryggerierne og i landbruget samt kakkelovne og ting i støbegods til brug i hjemmene. Mens der i 1839 havde stået 29 dampmaskiner på danske fabrikker, var der i 1885 683 dampdrevne fabrikker i Danmark med over 21.000 arbejdere ansat. Det betød selvfølgelig, som forudset, en betydelig import af kul, og importen af både jern og kul var stigende i hele perioden 1850-1914.

Dampkraften blev ikke kun taget i brug i industrien i løbet af 1800-tallet. Damplokomotiver og dampskibe revolutionerede transporten, ligesom dampen blev brugt i anlæg som vandværker og i landbruget og de tilknyttede erhverv. Det gjaldt ikke mindst på mejerierne, hvilket førte til et sandt boom af dampmaskiner i 1800-tallets sidste årtier.

Indførelsen af dampkraft er blevet brugt som en målestok i diskussionen om, hvornår Danmark blev industrialiseret. To ting prægede nemlig om noget industrialiseringen internationalt: brugen af jern og dampkraft. Hvis man tager de briller på, begyndte Danmarks industrialisering så småt i 1840’erne. Der gik dog adskillige årtier, før industrien for alvor satte sit præg på landet.

Dampmaskinerne gjorde indtryk på 1888-udstillingen, men også deres nye konkurrent, gasmotoren, var udstillet. Firmaet Tuxen & Hammerich udstillede en gasmotor monteret med to kaffemøller og kunne allerede prale af at have fremstillet over 100 gasmotorer, der blev brugt i Danmark og Sverige. De var bygget efter Ottos system, dvs. 4-taktsmotoren, som det tyske firma Gasmotoren-Fabrik Deutz AG kom frem med i 1876, og som var en forbedret udgave af deres tidligere gasmotor. Systemet blev senere genbrugt i petroleums- og benzinmotorer og er forgængeren for de motorer, der sidder i de fleste biler i dag. I det illustrerede hæfte, som Tuxen & Hammerich fik udarbejdet om virksomheden i anledning af udstillingen, kunne besøgende læse, at fabrikkens produktion af dampmaskiner var begyndt 35 år tidligere, men at produktionen af gasmotorer var ret ny.

Helt fra 1700-tallet, hvor man importerede udenlandske eksperter til alt fra anlæggelse af tekstilfabrikker til bygning af den første dampmaskine, kom ny viden og teknologi typisk til Danmark fra udlandet. Gasmotoren er et eksempel på, at ny teknologi ikke længere hovedsageligt blev udviklet i England. Nu var det især Tyskland og USA, de nye ideer kom fra.

Det var Oscar Madsen, der bragte sin nyerhvervede viden om gasmotorer til Tuxen & Hammerich i Danmark. Han havde været i Tyskland og arbejdet hos Gasmotoren-Fabrik Deutz AG i en periode i 1884. I sine erindringer fortalte han om den moderne tyske fabrik, der tjente mange penge og derfor havde råd til at installere de nyeste og bedste værktøjsmaskiner af både tysk og amerikansk fabrikat. Han nærstuderede fabrikken under sit ophold og sendte en plantegning af den tyske fabrik hjem til hr. Tuxen, der selvfølgelig satte pris på den form for viden. Han brugte den til at planlægge en ny gasmotorfabrik i København som supplement til den eksisterende virksomhed i Nakskov. På det tidspunkt var konkurrenten, jernstøberiet og maskinfabrikken J.G.A. Eickhoff, allerede begyndt at producere gasmotorer i Danmark.

Drivaksler og remtræk prægede de dampdrevne fabrikker. En virksomhed som Kjøbenhavns Hesteskofabrik havde én dampmaskine, der leverede drivkraft til alle maskinerne. Fabrikken blev oprettet i 1882 under protest fra smede, der frygtede at blive arbejdsløse.

|| Malmgrens Industrielle Etablissementer/Teknologihistorie DTU

Gasmotoren var ikke den eneste konkurrent, der dukkede op til dampmaskinen. I 1888 var elektromotoren uden praktisk betydning i industrien, men den skulle i de kommende årtier komme til at overflødiggøre det avancerede system af drivaksler og remtræk, der prægede maskinhallen på udstillingen. Det kunne undværes, da det blev almindeligt, at hver maskine havde sin egen motor. Elektromotoren havde desuden den fordel, at den i modsætning til de første gasmotorer var uafhængig af et gasværk i nærheden. Den samme fordel havde petroleumsmotoren, som B&W netop i 1888 begyndte at sælge, og som selvfølgelig var med på udstillingen. Den motortype begyndte de to store danske gasmotorfabrikanter også at producere i 1890’erne.

Danskeren Søren Hjorth (1801-1870) var blandt dem, der i midten af 1800-tallet eksperimenterede med at bygge elektriske motorer. Hans motor blev fremvist på verdensudstillingen i London i 1851. Han byggede også en dynamo. Da der ikke var bygget elværker endnu, virkede hans motor dog kun, hvis man først havde en dampmaskine, der kunne omsætte energien i kullet til bevægelse, som dynamoen så kunne omsætte til elektrisk energi, der kunne drive motoren.

I 1888 var der kommet andre og bedre dynamoer i produktion end Søren Hjorths, og blandt de udstillede maskiner var store tyske fabrikater som Siemens & Halske og AEG. Det danske firma C.P. Jürgensens mekaniske Etablissement fik tildelt en medalje for to udstillede dynamoer med tilhørende buelamper. Dynamoerne var udviklet i et samarbejde med fysikeren Ludvig Valentin Lorenz (1829-1891). I alt var der udstillet dynamoer fra seks forskellige firmaer, og drevet af de udstillede dampmaskiner holdt de den elektriske belysning på udstillingen i gang.

Danmarks industrialisering fik i 1890’erne for alvor et skub fremad, ikke mindst som følge af elektricitetens indtog. At industrihistorikere i 1940’erne kunne finde på at kalde deres samtid for elektricitetens tidsalder, siger lidt om, hvor omsiggribende forandringer elektriciteten medførte. Store virksomheder som B&W og Carlsberg havde i 1888 oprettet egne elværker og indført elektrisk belysning, men først i årene efter udstillingen blev de første offentlige elektricitetsværker bygget.

At elektriciteten endnu ikke var slået igennem i 1888, afspejlede sig i, at kun et enkelt svensk firma, der havde leveret belysning til operaen og nogle fabrikker, var omtalt i udstillingshåndbogen under punktet ”Maskiner til Frembringelse og Benyttelse af Elektricitet”. Omtalen af hestegange fyldte langt mere.

Fem år senere, i 1893, var der en elektrisk motorudstilling i København, hvor flere danske fabrikker udstillede egne modeller. I sin omtale af udstillingen beskrev Ingeniøren elektromotorens mange gode egenskaber. Lille pladsbehov, ringe behov for tilsyn og høj nyttevirkning, men ikke mindst pegede man på, at den var et middel for den lille industri i konkurrencen mod de store. Både i samtiden og af historikere er det blevet sagt, at elektromotoren demokratiserede de tekniske fremskridt, for nu kunne både de store virksomheder og den lille håndværker høste fordelene af den teknologiske udvikling.

I kataloget fra 1888-udstillingen kunne man finde elektriske ringeapparater, elektrisk drevne skrivemaskiner og et elektrisk ur samt kroner og lampetter til belysning, men ikke de mange elektriske apparater, der siden blev så almindelige. Ting som elektriske strygejern, krøllejern og støvsugere blev først præsenteret i løbet af det næste årti, og der skulle gå lang tid, før de var i enhver husholdning. I mellemkrigstiden dominerede elforbruget til belysning stadig. Det var først senere, at de mange elektriske apparater i hjemmene fik den store succes, der betyder, at hovedparten af vores elforbrug i dag går til alt muligt andet.

På samme måde, som dampmaskinen ikke straks slog de øvrige kraftkilder af banen, blev den heller ikke selv hurtigt udkonkurreret af de nye motortyper. I 1897 stod dampmaskiner stadig for lige under 90 % af den mekaniske kraft, der blev brugt i dansk industri, mens gasmotorer leverede lidt over 5 %, og petroleums- og elmotorer hver stod for under 1 %. De nye motortyper var dog generelt mindre pasningskrævende og billigere at anskaffe og bruge end dampmaskinerne, når en virksomhed kun havde brug for en lille motor eller ikke havde brug for konstant motorkraft. De nye forbrændingsmotorer havde også den fordel, at de udnyttede en større del af energien i brændslet og krævede mindre plads. For især de mindre virksomheder betød det, at industrialiseringen kunne tage ny fart.

I Opfindelsernes Bog fra 1913 forudsagde forfatterne, at det nye århundrede ville blive præget af forbrændingsmotoren på samme måde, som det netop afsluttede århundrede havde været præget af dampmaskinen. Det kom til at holde stik.

Industri, håndværk og husflid

I industrihallen på Den nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstilling var industriens produkter udstillet. L.P. Holmblads Fabrikker havde en stor opstilling af lys, lak og spillekort placeret foran en væg af røde og hvide stearinfliser. De danske Sukkerfabrikker udstillede en kolossal sukkertop omgivet af modeller af selskabets fabrikker. Gosch & Co. havde lavet deres Tordenskjoldsmærke i kæmpeformat af imiterede tændstikhoveder, da der ikke måtte være rigtige tændstikker i bygningen på grund af brandfare. Kjøbenhavns Hesteskofabrik udstillede en høj pyramideformet montre belagt med maskinsmedede hestesko, og en tobaksfabrikant fremviste fremstilling af cigarer, cigaretter og skæring af tobak. A. Brøndum & Søn havde bygget en pyramide af 3.000 flasker som reklame for deres akvavit, og også bryggerier som Ny Carlsberg, Kongens Bryghus og Ceres var behørigt repræsenterede. Der var kort sagt udstillet en overflod af varer.

I industrihallen blev industriens varer præsenteret i flotte opsætninger i tidens stil. Her er det den aalborgensiske tobaksfabrikant C.W. Obel, der viser fabrikkens produkter frem.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

I maskinhallen kunne de besøgende møde produktionsanlægget fra Brødrene Cloettas Chokoladefabrikker med 11 store nye maskiner. Der var også væve og en stempelpresse i fuld gang med at præge udstillingsmedaljer, flere bogtrykkerpresser og en presse, som trykte et mindeblad over udstillingen. De besøgende kunne derudover opleve en sodavandsfabrik og en stor samling symaskiner. Det Store Nordiske Telegraf-Selskab havde udstillet telegrafapparater, kabelprøver og ikke mindst et kort over selskabets internationale net af telegrafledninger.

Den kendte finansmand Carl Frederik Tietgen (1829-1901) var ikke involveret i udstillingen, men mange af de aktieselskaber, han havde spillet en nøglerolle i etableringen af, var selvfølgelig med. Ud over telegrafselskabet var det fx Tuborg, De danske Sukkerfabrikker og B&W, der var blevet omdannet til et aktieselskab i 1872.

Opstillingerne var blot en lille del af alt det, man kunne støde på i industri- og maskinhallerne. I udstillingssektionen med industrielle frembringelser med undtagelse af maskiner, redskaber og transportmidler var så forskellige industrigrene som kemisk industri, metalindustri, tekstilindustri, papirindustri og nærings- og nydelsesmiddelindustri blandt de repræsenterede, mens en anden sektion omfattede industrielle maskiner, værktøj og apparater som en generel kategori.

At man kaldte udstillingen i 1888 for en industriudstilling, betød selvfølgelig ikke, at håndværket ikke var repræsenteret. Man kunne dog ved et kig i kataloget godt fornemme, at håndværket var under forandring. Nogle håndværksprodukter blev nu også fabriksfremstillet. De maskinsmedede hestesko er et eksempel, og blandt de mange snedkermestre, der stod i kataloget, fandt man også en del virksomheder, der kaldte sig fabrikker. Der var fx en træskofabrik, en isskabfabrik og en dørgrebfabrik.

Et af de håndværksfag, der tidligt oplevede konkurrence fra fabrikkerne, var skomagerne. I udstillingskataloget hævdede man, at fremstillingen af sko stadig næsten udelukkende foregik som håndværk, og at der kun i hovedstaden var enkelte større virksomheder. At man overhovedet fandt anledning til at fremhæve det, viser, at man var opmærksom på forandringerne. Man omtalte også den øgede konkurrence fra importeret fodtøj, der blev fremstillet på fabrikker i udlandet.

Selv om skomagerne tidligt investerede i symaskiner og andre maskiner, blev det i det lange løb den industrielle fremstilling af sko på fabrik, der løb med markedet. Generelt skete der en mekanisering af både skomagerfaget og de øvrige håndværk. At den enkelte håndværker investerede i maskiner, var dog ikke altid nok til, at han kunne klare sig i konkurrencen med produktionen på fabrikkerne.

Generelt påvirkede industrialiseringen håndværksfagene forskelligt. Nogle håndværk kunne ikke klare sig i konkurrencen og forsvandt. Det gjaldt fx nålemagerne. Andre håndværk ændrede sig fra at være producerende erhverv til at blive butiks- og reparationshåndværk, der solgte andres produkter i butikker med færdige varer og kun selv tog sig af reparationer. Urmagere og guldsmede havde tidligt butikker, og den vej gik det også med de fleste skræddere og skomagere. I midten af 1800-tallet var butikkerne dog få og små, og håndværkere med en butik var en sjældenhed, hvis man ser bort fra bagernes brødudsalg.

Nogle håndværkere begyndte at købe halvfabrikata og dele som vinduer og døre og kunne på den måde producere mere på kortere tid. Andre blev ansat på fabrikkerne, hvor virksomheder som vognfabrikken Scandia, der fremstillede jernbanevogne, tiltrak snedkere, tømrere, møbelpolstrere og håndværkere inden for metalområdet. Også skibsværfterne havde brug for den faglærte arbejdskraft.

Helt nye håndværksfag som elektrikere dukkede også op, ligesom ændringer i boligerne med installation af centralvarme og wc efterhånden skabte et behov for folk med en specialiseret viden inden for vvs-området. Alt i alt skete der en brancheglidning fra håndværk imod handel og industri. Efterhånden som industriel masseproduktion betød billigere og billigere produkter, blev også håndværkernes reparationsydelser udsatte. Det blev simpelthen billigere at købe nyt tøj, sko og andet end at få det gamle repareret.

I byerne var mange håndværk organiseret i lav, indtil den nye næringslov fra 1857 trådte i kraft i 1862. Der var ikke lav på landet, men der var også mange håndværkere som smede og hjulmagere. Det var dog især de mere komplicerede ting, bønderne købte hos håndværkerne, og mange bønder fremstillede helt op i 1900-tallet mange ting som husflid. Begrebet dækker over en produktion i hjemmet af nytte- og pyntegenstande, ofte til eget brug, men nogle gange også med henblik på videresalg. Tænk fx på hosebinderiet (strikning af strømper og andre uldvarer) eller produktionen af kniplinger. Langsomt gik udviklingen dog også på landet i retning af, at flere og flere færdigvarer blev købt hos håndværkerne eller i den nærmeste købstad.

Flere og flere husstande begyndte altså at købe færdigt fremstillede produkter, og det har fået nogle forskere til at tale om, at en vigtig forudsætning for industrialiseringen var, at man i husholdningerne valgte at omlægge måden, man brugte sine ressourcer på. En masse familiers vilje til at opgive tanken om selvforsyning gav en stigende efterspørgsel, der ses som industrialiseringens og forbrugersamfundets forudsætning. Ikke blot dens resultat.

I udstillingskataloget konstaterede man i 1888 bare, at husflid i gamle dage havde været mere udbredt, og at forklaringen var dobbelt. Dels betød industrialiseringen, at man i stigende grad kunne købe gode og billige ting i stedet for at fremstille dem selv. Dels havde en stigende indtjening i landbruget haft, hvad man kaldte en lammende indflydelse på husfliden. Det brød katalogets forfatter sig bestemt ikke om. Det var en usund udvikling, for agerbruget kunne jo ikke lægge beslag på alle landboernes kræfter hele året rundt. Han var i det synspunkt inspireret af bogen Den danske Husflid, dens Betydning og dens Tilstand i Fortid og Nutid fra 1871. Heri hed det:

”Medens Husfliden i gamle Dage paa en Maade gjorde hvert Hus til en Fabrik, hvori alle, eller de fleste af Husets Fornødenheder bleve forarbejdede med egne Hænder, saa leve vi nu i en Fabriktid i en mere udvidet betydning, idet de fleste Gjenstande til Livets Fornødenheder tilvirkes fabrikmæssigt i det Store, hver for sig. Det er mageligere, det synes billigere, at kunne kjøbe færdigt, hvad man har Brug for, i stedet for at forfærdige det selv.”

Det økonomiske argument holdt dog ikke, mente bogens forfatter, forlægger og initiativtager til Dansk Husflidsselskab, Niels Christian Rom (1839-1919). Som han skrev:

”De, der betragte Husfliden som alene tilhørende en svunden Tid, se den vist med et uklart Blik fra Pengesiden. Ret beset vil man imidlertid finde, at Husfliden har en særdeles stor Indvirkning i aandelig, moralsk, Henseende, hvilken uden Tvivl langt overvejer den umiddelbare Pengenytte, og dog er denne ingenlunde ubetydelig, men tvertimod af største Betydning for Landets Udvikling i materiel Henseende.”

Det gik ikke, at landbefolkningen sad med ledige hænder i vinterhalvåret og ikke havde andet at give sig til end ting, der førte til både lediggang og åndeligt og moralsk forfald!

Trods den konstaterede tilbagegang i husfliden – især mændenes – fyldte husfliden stadig en del på udstillingen i 1888. Her var den delt op i kategorierne landbohusflid, der omfattede kurve, måtter og forskellige redskaber af træ, finere husflid som udskårne træarbejder og legetøj, og kvindelig husflid som vævning, syning og strikning. Endelig var der også udstillet ting fra husflidsskoler.

Det var dog ikke alle, der var imponerede af husfliden. Politiken beskrev den som en af de værste pletter på udstillingen. Skribenten mente, at man nok ikke – i naiv glæde over hver en lille nyttig ting, som var lavet af børn eller formet af uøvedes stive fingre – havde nænnet at sende noget retur.

Drejebænke og masseproduktion

En forudsætning for den moderne industrielle vareproduktion er nye kraftkilder som dampmaskiner og andre motortyper. En anden og lige så vigtig forudsætning for masseproduktion er udviklingen af præcise maskiner, der kan fremstille ting med stor nøjagtighed. En nøgleteknologi er værktøjsmaskiner som drejebænke, der kan bruges til forarbejdning af skruer, møtrikker, lejer og mange andre dele, moderne maskiner er sammensat af.

Historikeren Dan Charly Christensen (1941-) har hævdet, at de første dampmaskiner i Danmark var uden samfundsøkonomisk betydning. Deres betydning lå i stedet i den teknologiske udfordring, det var at bygge dem, og de bedre tekniske kvalifikationer og værktøjsmaskiner, det medførte. Han kalder værktøjsmaskinerne for nøglen til moderne maskinproduktion: At kunne dreje, fræse og slibe i metal med stor nøjagtighed var en forudsætning for at fremstille både dampmaskiner og de mange andre nye maskintyper, der var på udstillingen i 1888.

Den senere direktør for Polyteknisk Læreanstalt, ingeniør H.I. Hannover (1861-1937), var tilknyttet maskinafdelingen på udstillingen i 1888. Han fremhævede fx firmaet Nielsen & Winthers maskiner, der kunne bearbejde metaller. For ham var de bevis på, at danske værktøjsmaskiner kunne stå distancen ved siden af udlandets bedste. Hannover kaldte ellers også udstillingens maskinafdeling for en dværg i sammenligning med tilsvarende afdelinger på de store verdensudstillinger.

Avisen Social-Demokraten var også positiv over for netop Nielsen & Winthers maskiner, som man mente viste fordelene ved arbejdsdelingens specialisering i selv de mindste småting. Den danske fabrik, der blandt andet udstillede drejebænke, fræsemaskiner og boremaskiner, endte da også med at modtage en medalje for fortrinligt udførte værktøjsmaskiner til metalarbejde.

Drejebænke kendes langt tilbage, men det var først omkring år 1800, at de første drejebænke, der kunne fremstille identiske bolte og møtrikker, kom frem. Det var den såkaldte ledskruedrejebænk, der som noget afgørende flyttede kravet om præcision fra håndværkeren til maskinen. Senere kom der automatiske drejebænke til. De egner sig til serie- og masseproduktion. Drejebænken fik efterhånden også tilknyttet en elektromotor. Alt i alt gennemgik drejebænken – og de øvrige værktøjsmaskiner – en række forbedringer i løbet af 1800-tallet og begyndelsen af 1900-tallet, hvilket gjorde den både mere nøjagtig og hurtigere at bruge.

Det gav prestige at få en medalje på en udstilling, og de heldige brugte flittigt de rundhåndet uddelte medaljer på brevpapir og i annoncer. Her er dommergruppen for industrielle maskiner stillet op til fotografering. Yderst til venstre står en ung og helt nyansat docent på Polyteknisk Højskole, H.I. Hannover, ved siden af en af dansk maskinindustris grand old men, Søren Frich (1827-1901), der netop havde solgt sin succesfulde maskinfabrik i Aarhus.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

De bedre og mere præcise maskiner betød, at man kunne virkeliggøre princippet om udskiftelige dele, dvs. produktionen af så ens delelementer, at de passer sammen hver gang og ikke skal tilpasses den enkelte maskine eller produkt. Denne ombyttelighed tager vi i dag som en selvfølge, og Tidsskrift for Ingeniør- og Bygningsvæsen skrev da også allerede i 1935, at den tid var forbi, hvor hver bolt levede monogamt med sin møtrik. Tingene skulle kunne omskiftes uden større ståhej. Princippet om udskiftelige dele blev brugt af den svenske opfinder og industrimand Christopher Polhem (1661-1751) i begyndelsen af 1700-tallet ved fremstilling af ure. Det kom dog først for alvor i brug i våbenindustrien i slutningen af århundredet, først i Frankrig og siden i USA.

At kunne fremstille udskiftelige dele er ikke kun en forudsætning for moderne masseproduktion, men også for, at det blev muligt industrielt at fremstille finmekaniske produkter som symaskiner og skrivemaskiner. I 1870’ernes Danmark var nogle af de mest moderne virksomheder symaskinefabrikker som Bergmann & Hüttemeier, der benyttede hele 32 drejebænke, flere bore- og høvlemaskiner og noget så sjældent som 16 fræsemaskiner. Trods moderne udstyr kunne den danske symaskinefabrikation dog ikke klare sig i konkurrencen med de udenlandske fabrikker, og i 1888 var den stærkt på retur. Social-Demokraten omtalte i forbindelse med udstillingen dansk symaskineindustri som noget, der var ved at være et udgået lys.

Princippet om udskiftelige dele er ikke kun afhængigt af præcise maskiner. Der kræves også præcise måleinstrumenter, accepterede målestandarder og standardiserede måder at lave tekniske tegninger på. Netop i udstillingsåret 1888 diskuterede man i Danmark, om man skulle indføre meteren i stedet for måleenheden fod, hvilket dog ikke blev til noget. Den såkaldte meterkonvention var blevet vedtaget i Paris i 1875, men først i 1907 blev meteren indført ved lov i Danmark. Meterloven strandede nemlig i den ufrugtbare politiske kamp mellem Folketinget og Landstinget, der prægede 1800-tallets sidste årtier. I 1889 fik Danmark dog overdraget en normalmeter og et normalkilolod fra Det internationale Bureau for Mål og Vægt.

I slutningen af 1800-tallet arbejdede nogle virksomheder også med at udvikle forskellige standarder, men det var først i 1920’erne, at standardiseringsarbejdet for alvor begyndte i Danmark. Det var til gengæld en væsentlig nyhed for erhvervslivet, for overgangen til standardiserede mål for maskindele, skruediametre og hjulstørrelser betød, at små virksomheder nemmere kunne eksistere som underleverandører eller som reparationsværksteder. I dag er standarder, tolerancer og nøjagtige målinger en selvfølgelig del af industriel produktion.

I Danmark havde kun få fabrikker mange moderne værktøjsmaskiner i 1800-tallet, og masseproduktion var ikke almindelig. Produktionsmetoden havde størst udbredelse i geværfabrikationen, på symaskinefabrikker og i århundredets sidste år også på større cykelfabrikker. På de områder var masseproduktion og ombyttelige dele forudsætninger for at klare sig i den internationale konkurrence.

Generelt var den danske industri dog ikke særlig moderne, når det gjaldt om at tage nye maskiner og nye produktionsmetoder til sig. De gamle teknologier og maskiner levede i bedste velgående ved siden af det nye. Først i mellemkrigstiden kom specialisering, serieproduktion og rationalisering til at præge den danske industri, og det blev ved med at være et diskussionsemne, hvad Danmark skulle satse på: den lille industri eller store masseproducerende virksomheder. Professor ved Copenhagen Business School (CBS) Peer Hull Kristensen (1951-) skrev fx i 1988 en artikel, hvori han beskrev ”de industrielle husmænds” kamp mod ”industrimodernisterne”. Hans påstand var, at ændringerne i teknologipolitikken i 1980’erne ikke tog højde for små industrier og deres store betydning for udviklingen.

Internationalt tog masseproduktionen fart i 1900-tallet, hvor samlebåndsproduktion spredte sig fra Fords fabrikker til andre produktionsvirksomheder. Det var egentlig ikke noget helt nyt, bilfabrikanten Henry Ford (1863-1947) og hans medarbejdere havde opfundet, da de i 1913 tog et nyt anlæg i brug for at producere biler, men deres samlebånd kombinerede yderst effektivt en række kendte teknologier og produktionsmetoder. Dermed skabte de et så effektivt system, at tidsforbruget til samlingen af en Ford T faldt fra 12 timer i 1909 til 1 ½ time i 1914. Systemet kom til Danmark, da Ford i 1919 byggede en bilsamlefabrik på Nørrebro i København. I 1924 blev den erstattet af en ny stor fabrik i Sydhavnen.

Fords samlefabrik i Sydhavnen blev bygget i 1924 efter de mest moderne principper. Det var Fords faste arkitekt Albert Kahn (1869-1942), der tegnede den danske fabrik. Ved åbningen deltog den nye socialdemokratiske statsminister Thorvald Stauning (1873-1942).

|| Danmarks Tekniske Museum

Et af elementerne i samlebåndsproduktion er netop fremstillingen af standardiserede og udskiftelige dele på præcise værktøjsmaskiner. Et andet er brugen af udbredt arbejdsdeling, som allerede Adam Smith havde talt varmt for i 1776. Hans eksempel var blot fremstillingen af nåle, hvor præcision ikke har samme betydning som i en bil, hvor alle delelementerne skal passe præcist sammen. Men både i Smiths eksempel med en nålefabrik og hos Ford blev hver del af produktionsprocessen varetaget af specielle maskiner og arbejdere, der var oplært i netop den del.

Et tredje element i samlebåndsproduktion er brugen af transportbånd, hvor delene bringes fra en del til en anden i en jævn strøm. Transportbånd blev i 1888 brugt på amerikanske slagterier, og her hentede Ford inspiration. I Danmark var interne transportanlæg også en kendt teknologi. F.L. Smidth udstillede fx i 1888 en transportør og elevator for ler, mursten o.l. med kæder. Hjælpemidler til transport på en virksomhed var et felt, der udviklede sig yderligere i de kommende årtier. I 1920’erne kom transportbånd af gummi til Danmark, og i løbet af 1950’erne blev de almindelige i både industri og landbrug.

Alt i alt var samlebåndet kulminationen på årtiers udvikling af arbejdsbesparende anordninger, nye ledelsesideer, forbedringer i metallegeringer, værktøjsmaskinernes forøgede præcision og eksperimenter med produktion. Den voldsomme produktivitetsstigning førte til billigere biler, så salget steg voldsomt. Systemet havde dog også ulemper, fx mindre fleksibilitet, og det er en ulempe, man også genfandt i 1900-tallets anden halvdel, da de første robotter blev indført. Hos Maersk Container Industri i Tinglev valgte man derfor i forbindelse med udflytning af produktionen til Kina i 2006 at gå over til at producere containere på et mindre automatiseret, men også mere fleksibelt produktionsanlæg.

Landbrug og fiskeri forandres

Mejeriet på udstillingen i 1888 skulle gøre de besøgende opmærksomme på smørproduktionen som en af dansk landbrugs vigtigste erhvervsgrene. Men det skulle også virke vejledende og belærende. Efterhånden som urbaniseringen tog til, og flere boede i byerne, var det jo ikke alle danskere, der havde føling med, hvad der foregik i landbruget og de tilknyttede erhverv.

På udstillingen i 1888 fejrede man stavnsbåndets ophævelse i 1788 og udviklingen i landbruget siden da. Fødevareproduktionen var vokset, og der var kommet mere fokus på animalske produkter og eksport. Hvor Danmark længe havde kunnet tjene på at eksportere korn til det industrialiserede Storbritannien, blev vi efterhånden udkonkurreret af billigt korn fra USA. I 1888 var smørproduktionen i fokus. Biproduktet skummetmælk kunne bruges som svinefoder, og dermed var der også basis for en stigende produktion af svinekød. Ændringerne gjorde Danmark til storeksportør af smør og bacon, og netop i årene op til udstillingen var svineholdet stigende, selv om det på udstillingen ikke var så meget i fokus som malkekøerne.

Omlægningen fra vegetabilsk til animalsk produktion havde i 1888 været i gang længe – også før det store prisfald på korn satte ind. Det nye var altså ikke omlægningen i sig selv, men det store fokus på fremstilling af forædlede animalske produkter. Det var ikke længere så meget levende dyr, man eksporterede, men forarbejdede varer som smør og bacon. I 1880’erne udgjorde smøreksporten 23 % af den samlede danske eksport – et tal, der steg til hele 41 % i 1890’erne. Til sammenligning udgjorde industrivarer kun 6 %, og det var først i 1960’erne, at eksporten af industrivarer kom over 50 % af den danske eksport.

Det var ikke kun landbrugets produkter, der forandrede sig. Det gjorde også redskaberne. Nye maskiner vandt – som i håndværk og industri – frem i landbruget, og blandt de udstillede genstande i 1888 var damptærskeværker og lokomobiler, dvs. mobile dampmaskiner. Også mejeriteknologi spillede en stor rolle på udstillingen og var med til at demonstrere, at industri og landbrug i 1888 ikke var uafhængige sektorer. Det kom også tydeligt frem i et af versene i den kantate, der blev sunget ved udstillingens åbning:

I Horsens ligger et af verdens mest avancerede slagterier. Her slagtes der ca. 100.000 svin om ugen. Til sammenligning kunne det første andelsslagteri i byen fra 1887 slagte ca. 20.000 dyr om året. På fotografiet ses opskæring af svinekroppe på Odsherreds Andels-Svineslagteri i 1950’erne.

|| Erik Mikkelsen/Odsherred Lokalarkiv

”Ja visselig er Agerbrug en Gjerning

saa gammel som vort gamle Jorderige,

– og dog, hvad vilde Kain og Abel sige,

hvad David, hvad Homer, hvad de som pirre

lidt med en Træplov i en gavmild Jord —

om nu de saae Maskinen Alt beherske,

radsaae og tærske

og hos Barbarer i det høje Nord!

om nu de hørte Centrifugen svirre,

med Dampens Fløjten højt i Kor!

— Og her er Baandet mellem Land og By,

Landbrug og Industri! Thi til Fabrikken

maa Bonden ty, dér maa han hente Vaaben!

For alle disse tusinde Produkter,

Haandværks og Brugsflids mangehaande Frugter,

staar Hallen her og Kappestriden aaben!”

Det var kvindelige mejersker, der passede mejeriet på udstillingen, for det var først med andelsmejeriernes fremkomst, at faget blev et respekteret erhverv for mænd. I 1892 var der debat, om kvinder overhovedet var egnede til at arbejde på moderne mejerier. De kunne jo fx risikere at få skørterne i klemme i de nye maskiner.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

I 1888 var landbruget knyttet til industrien som leverandør af råvarer til nærings- og nydelsesmiddelindustrien og aftog industriens produkter. Den kemiske industri fremstillede kunstgødning, mens maskinfabrikkerne leverede landbrugsmaskiner og maskiner til den industri, der var knyttet til landbruget. En af maskinerne var den såkaldte Maglekildecentrifuge, og det var netop den type centrifuger, der blev brugt i udstillingens mejeri.

Centrifuger bruges til at udskille fløden fra mælken, og nye kontinuerligt virkende centrifuger var helt centrale i smøreventyret. Maglekildecentrifugen, der blev patenteret i 1878, var netop kontinuerligt virkende. Man kunne altså tilføre sødmælk i én strøm og på samme måde aftappe fløde og skummetmælk i uafbrudte strømme. Det var et stort fremskridt i forhold til tidligere centrifuger, der var periodisk virkende, dvs. at de behandlede en portion mælk, standsede, blev tømt og fyldt, inden de behandlede næste portion. En centrifuge uden drivkraft er dog ikke meget værd, og derfor var indførelsen af centrifugen også årsag til væksten i antallet af dampmaskiner, selv om en centrifuge faktisk godt kunne trækkes af en hestegang.

Maglekildecentrifugen blev opfundet på en lille maskinfabrik, men det blev B&W, der gjorde centrifugen til en eksportsucces, indtil man tabte markedet til en svensk konkurrent. I 1888 kunne B&W prale med, at der var solgt over 4.000 centrifuger. Blandt køberne var de mange nye andelsmejerier. Det første andelsmejeri åbnede i Hjedding i 1882, og netop i 1888 kulminerede andelsbevægelsens gennembrud med ikke færre end 248 nye andelsmejerier. I alt var der på det tidspunkt over 900 mejerier i Danmark.

Ud over de mange mejerier førte landbrugets omlægning også til nye slagterier, blandt andet det første andelsslagteri fra 1887. Udviklingen blev fremmet af, at Tyskland samme år indførte et forbud mod import af levende svin, hvilket også fik et af de store slagterier i Hamborg til at investere i danske slagterier.

I kataloget til udstillingen i 1888 fortalte man, at slagtning stadig næsten udelukkende foregik som et håndværk, men at eksporten af flæsk havde været i fremgang det seneste årti, og at de nye svineslagterier efterhånden var blevet en betydelig industri. Blandt udstillerne var Kjøbenhavns Svineslagteri, der var grundlagt i 1866 af grosserer Philip Wulff Heyman (1837-1893). Det var blot et af hans mange slagterier, da han, efterhånden som eksporten voksede i 1880’erne, overtog en række andre slagterier. Kjøbenhavns Svineslagteris formål var eksport til Storbritannien.

Heyman fik stor betydning for den danske fremstilling af bacon og ikke mindst for eksporten. Da han trådte ind i branchen, var det dog allerede ca. 100 år siden, at den første bacon var fremstillet i Irland. Det var også ved at være 20 år siden, at man i Hjerting havde udført de første danske forsøg med at fremstille baconsider, dvs. udskårne og saltede halve svinekroppe. Den fabriksmæssige fremstilling af bacon kom først for alvor i gang i 1864, da krigen mellem Danmark på den ene side og Preussen og Østrig på den anden side forhindrede, at man kunne sende levende svin til slagterierne i Hamborg.

Heyman var i det hele taget en af tidens markante industrifolk. Inden han grundlagde slagteriet, havde han været en af de første eksportører af dansk smør som en mærkevare. I 1864 begyndte han nemlig at sælge dansk kvalitetssmør i blikdåser beregnet til oversøisk eksport. Senere blev han direktør for Tuborg, der ikke blot var et bryggeri, men et helt industrikompleks, der også omfattede en svovlsyre- og gødningsfabrik, et glasværk og en havn. I det job arbejdede han tæt sammen med en af tidens andre store erhvervsskikkelser, C.F. Tietgen.

Industrialiseringen og landbrugets omlægning hang sammen på flere måder. Hvis man vil fremstille forædlede fødevarer, skal der være nogen, der har råd til at købe dem, og det havde, hvad landbrugskonsulenten Bernhard Bøggild (1858-1928) i 1886 kaldte den solide og vellønnede britiske arbejderklasse. Den voksende bybefolkning og den stigende levestandard og købekraft i store dele af den britiske befolkning skabte et nyt marked, hvor man ville betale for det danske smør. Det industrialiserede Storbritannien kunne nemlig ikke brødføde sig selv. Også det danske bacon blev eksporteret, mens fattige danskere efterspurgte slagteriaffaldet.

Smør var for dyrt for nogle, der så kunne være interesserede i det billigere alternativ, margarine. Også det var repræsenteret på udstillingen i 1888, hvor fabrikant Otto Mønsteds (1838-1916) virksomhed fra 1884, Aarhus Butterine Company, udstillede. I årene 1885-1888 fandt den såkaldte margarinekrig sted. Her diskuterede man, om margarine overhovedet skulle være tilladt i smørlandet Danmark, og i givet fald under hvilke betingelser ’kunstsmør’ måtte produceres og sælges. Under alle omstændigheder blev Mønsteds virksomhed en succes. Han købte i 1888 en virksomhed i nærheden af Manchester og begyndte som en af de tidligste danske fabrikanter en succesfuld produktion i udlandet.

Ikke kun landbruget, men også fiskeriet var under forandring. Udviklingen af nye redskaber og fangstmetoder havde sat fornyet gang i fiskeriet fra midten af 1800-tallet med fiskeren Jens Laursen Vævers (1822-1914) opfindelse af snurrevoddet i 1848 som et afgørende gennembrud. Blandt ruser, garn og andre typer vod kunne snurrevoddet selvfølgelig opleves på udstillingen i 1888.

Den nye skånsomme metode til fangst af de hårdføre rødspætter betød i kombination med udbygningen af jernbanenettet fra 1800-tallets midte, at levende fisk kunne fragtes over længere afstande. Dermed var fiskerne ikke længere afhængige af at kunne afsætte deres fisk i det nærmeste opland. Det udvidede marked og den stigende fortjeneste gjorde i højere grad fiskeri til et selvstændigt erhverv, ikke blot en bibeskæftigelse. Udviklingen i fiskeriaktiviteten førte til den første danske saltvandsfiskerilov, der trådte i kraft i netop 1888.

Fiskeriet gennemgik samtidig en mekanisering. Tunge robåde blev afløst af sejlbåde, der efterhånden blev motoriserede. I 1890’erne begyndte man at installere små dampmaskiner og senere petroleumsmotorer, der kunne hive snurrevoddet ind, og med en motor i båden var det oplagt også at bruge den som drivkraft. Motoriseringen gjorde fiskeriet mindre afhængigt af vind og vejr og medvirkede til, at det gamle kystfiskeri kunne udvikle sig til et egentligt havfiskeri.

Nye muligheder for køling fik også betydning for afsætningen af både fisk og smør. På udstillingen i 1888 viste en del eksporterende fiskehandlere ispakket fisk, og i forbindelse med smørudstillingen blev der eksperimenteret med et stort køleanlæg. Det var fra den samme tyske leverandør, som Carlsberg havde benyttet, da bryggeriet begyndte at eksperimentere med maskinel køling i 1879 – inspireret af den køletekniske afdeling på verdensudstillingen i Paris året før. Anlægget skulle køle smørret ned til højst syv grader, og arrangørerne havde forlangt, at det udstillede anlæg skulle kunne bruges ombord på skibe. Det var selvfølgelig fødevareeksporten til Storbritannien, der spøgte.

Få år efter udstillingen begyndte Tuxen & Hammerich som den første danske virksomhed at fabrikere køleanlæg, og de leverede det første køleanlæg til et skib i 1897. Den nye teknologi var begyndelsen til den ubrudte kølekæde, der sikrer os friske fisk og andre varer i supermarkederne. På jernbanetransportens område havde statsbanerne i nogle år kørt med isolerede vogne, men var i 1887 også begyndt at bruge egentlige afkølingsvogne med iskasser, der kunne rumme op til et ½ ton is. De nymodens vogne kunne man opleve i udstillingens transportafdeling.

Inden for fiskeriet medførte den teknologiske udvikling en opblomstring, og i det hele taget spillede de primære erhverv som landbrug og fiskeri en stor rolle i slutningen af 1800-tallet. I 1840 havde næsten halvdelen af befolkningen været beskæftiget ved landbrug og fiskeri, mens 20 % i folketællingen blev rubriceret under håndværk og industri. I 1888 var andelen beskæftiget ved landbruget kun faldet lidt, og først omkring 1930 var der nogenlunde lige mange beskæftigede i de to erhvervsgrene.

I 1910 blev Industrirådet dannet, og i 1912 holdt dets formand, Alexander Foss, en berømt tale med titlen ”Danmark som industriland”. Han sagde blandt andet:

”Da den Generation, hvortil jeg hører, gik i Skole – det var i Aarene omkring 1870 –, lærte vi, at Danmark var et agerdyrkende Land, som i Hovedsagen var fri for Industri og for de mange sociale Ulykker, som denne medførte i de store Industrilande. Og vi lærte endvidere, at en agerdyrkende Befolkning er bedre og lykkeligere stillet end en industridrivende Befolkning.”

Han argumenterede for industriens voksende betydning og forudså, at den ville blive Danmarks dominerende erhverv. Han gjorde med andre ord op med forestillingen om, at Danmark ikke var egnet som industriland. Samtidig pegede han på, at industrialiseringen inden for landbruget var voksende. Som allerede mejeriet på udstillingen i 1888 havde demonstreret, blev mælken behandlet industrielt, og det samme gjaldt ifølge Foss kødet på slagterier og pølse- og konservesfabrikker. På tidspunktet for hans tale var nærings- og nydelsesmiddelindustrien langt den største industri i Danmark. Til gengæld var kunstindustrien, som Schou og de andre mænd bag udstillingen i 1888 havde talt så varmt for, ikke et område, Foss mente, det kunne betale sig at satse på.

Alexander Foss’ tale fik selvfølgelig ikke lov til at stå uimodsagt. I 1913 holdt landmanden og politikeren Ole Christian Saxtorph Sonne (1859-1941) et foredrag i Nationaløkonomisk Forening med overskriften ”Danmark som landbrugsland”. Sonne havde i 1888 været sekretær for landbrugsafdelingen på udstillingen og blev i 1920 kortvarigt landbrugsminister. Han satte spørgsmålstegn ved nogle af Foss’ beregninger og udtrykte stærk tvivl om, hvorvidt landbruget i den nærmeste fremtid ville blive yderligere industrialiseret. Han havde også blik for nogle af de problemer, der var med statistisk at trække en skarp grænse mellem de to sektorer. Hvilken sektor skulle personalet på mejerierne fx henregnes til?

Sonne konkluderede, at valget ikke stod mellem at kalde Danmark et industriland eller et landbrugsland. Der var tale om et både-og. Han gik derfor ind for, at Danmark skulle kaldes enten et landbrugs- og industriland eller et industri- og landbrugsland. Den dobbelthed mente han, at Foss ville være enig med ham i. Det gav jo også god mening på et tidspunkt, hvor industrielt forarbejdede landbrugsvarer var altdominerende i eksporten, og hvor industriens maskiner og kunstgødning spillede en voksende rolle i landbruget, og det giver stadig god mening. Diskussionen mellem industriens og landbrugets folk fortsatte dog i adskillige årtier, og den kan genfindes i den nutidige debat.

Landbrugets og fiskeriets mekanisering fortsatte i 1900-tallet, men i den første halvdel af århundredet var der fortsat over 500.000 heste i dansk landbrug. Først fra 1950’erne faldt tallet drastisk, da traktoren gjorde sit indtog. Den blev sammen med såmaskiner, malkemaskiner og efterhånden også mejetærskere udbredt i et mere og mere mekaniseret og industrialiseret landbrug.

Trods forskydningerne mellem brancherne blev landbruget ved med at spille en stor rolle i dansk økonomi, men det blev ikke ved med at være en garanti for høj vækst. I perioden 1870-1913 kom Danmark ind på en delt 4.-plads i en international sammenligning af 16 industrilande baseret på bruttonationalproduktets vækstrate. I perioden 1913-50 lå Danmark på en 6.-plads, mens vi i 1950-73 landede på en delt 11.-plads.

Viden i spil

Ikke kun ny teknologi, men også ny viden kom i spil i 1800-tallet, blandt andet inden for hygiejne. Det havde ikke mindst stor betydning i fødevareindustrien. På Gamle Carlsberg kunne man takket være Emil Christian Hansens (1842-1909) pionerarbejde i 1883 tage rendyrket gær i brug, og dermed var der taget et stort skridt til at kvalitetssikre øllet.

Emil Christian Hansen var i 1879 blevet leder af Fysiologisk Afdeling på Carlsberg Laboratorium i Valby. Her fandt han ud af, at gær består af forskellige gærsvampe, hvoraf nogle gør øllet uklart og giver dårlig smag. Han isolerede en bestemt gærcelle og kombinerede den med en sukkeropløsning, så han kunne producere rent gær. Den rendyrkede gær blev kendt som Saccharomyces carlsbergensis. Den blev anvendt til fremstilling af pilsnerøl på Carlsberg, men den nye, rene gær spredte sig også hurtigt til resten af verden.

Ofte var det ellers omvendt. Ny viden kom til Danmark fra udlandet, og Hansens gærstudier byggede da også på den franske videnskabsmand Louis Pasteurs (1822-1895) opdagelser. Hvor Pasteur havde været overbevist om, at øllets sygdomme skyldtes bakterier, fandt Hansen ud af, at det især var vilde gærarter, der gav dårligt øl. Efter inspiration fra forsøgene med ølgær lykkedes det også at rendyrke mælkesyrebakterier, og fra omkring 1890 kunne man udnytte forskningsresultaterne på mejerierne.

Den voksende viden om hygiejne havde også betydning i konservesindustrien. Den var på udstillingen i 1888 repræsenteret ved firmaet J.D. Beauvais, der havde bygget et helt tårn af konservesdåser. De udstillede en ny dåsekonstruktion og alverdens konserverede grøntsager, kød- og fiskeretter, vildt, mejeriprodukter og frugter, som de sagde kunne holde sig uendeligt på alle breddegrader. Effektive konserveringsmetoder var ret afgørende i en periode, hvor køleteknikken endnu var i sin vorden, og hvor den ubrudte kølekæde ved transport og opbevaring af fødevarer hørte fremtiden til.

Det var selvfølgelig ikke kun inden for hygiejne, at ny viden kom i spil. Helt generelt var vidensniveauet i samfundet voksende i 1800-tallet. I 1814 var der indført skolepligt, i 1829 begyndte Polyteknisk Læreanstalt (i dag: Danmarks Tekniske Universitet) at uddanne civile ingeniører, og i 1858 blev Den Kongelige Veterinær- og Landbohøjskole oprettet. I hæren havde der været systematisk ingeniørundervisning siden 1782, og de militære ingeniører kunne blandt andet bruge deres kompetencer, når de byggede veje, jernbaner og telegrafer. Dermed var de med til at lægge grunden til den industrielle udvikling.

Da man etablerede den nye civile ingeniøruddannelse, var der kamp om, hvad der skulle vægtes højest: det teoretiske indhold eller de praktiske færdigheder. Det blev i første omgang den teoretiske tilgang, der vandt, og i 1800-tallet kritiserede nogle Polyteknisk Læreanstalt for i for lav grad at målrette de studerende til arbejdet i det praktiske liv – og da slet ikke til arbejdet i mindre og håndværksprægede virksomheder. Fra 1860’erne spillede ingeniørerne dog i stigende grad en rolle i industrialiseringen, blandt andet som virksomhedsledere.

Sigurd Orla-Jensens (1870-1949) arbejde havde stor betydning for osteproduktionen. Han var professor i gæringsfysiologi og landboteknisk kemi og ses her i sit laboratorium på Polyteknisk Læreanstalt i 1909. Han var uddannet fabriksingeniør, men havde også arbejdet på Carlsbergs laboratorium og studeret mejerilære.

|| Teknologihistorie DTU

Mens Landbohøjskolen var til stede på udstillingen, så man ikke Københavns Universitet og dermed heller ikke Polyteknisk Læreanstalt, der dengang var en del af universitetet. Man takkede pænt nej til invitationen og henviste til, at det større publikum jo havde adgang til de samlinger, man mente de interesserede sig for, fx Zoologisk Museum og Botanisk Have.

Generelt var udstillingen i 1888 et udvekslingssted for viden knyttet til den praktiske hverdag i værksteder og fabrikker, og de tekniske skoler havde en helt anden holdning til begivenheden end universitetet og var rigt repræsenteret. Der var oprettet en lang række tekniske skoler i 1800-tallet, og i 1889 blev de med lærlingeloven godkendt som et væsentligt led i uddannelsen af håndværkere. På udstillingen blev der fremvist elevarbejder fra blandt andet Det tekniske Selskabs Skole, Fredericia Haandværkerforenings tekniske Aftenskole, Kjøge Borger- og Haandværkerforenings tekniske Skole, Rødkilde Højskoles tekniske Afdeling, Skive Industriforenings tekniske Skole, Vordingborg Haandværker Tegneskole og Aalborg tekniske Skole. Som det fremgår af navnene, var de fleste tekniske skoler etableret af de lokale håndværker- og industriforeninger.

De første tekniske skoler, de massmannske søndagsskoler, blev grundlagt i år 1800 for at undervise håndværkerlærlinge i skrivning, læsning og regning. De blev hurtigt suppleret med skoler, der havde fokus på tegning. Fra 1870’erne begyndte de tekniske skoler for alvor at komme frem, samtidig med at de i stigende omfang også underviste i tekniske fag som maskinlære. De blev også suppleret af egentlige fagskoler målrettet undervisningen i enkelte håndværk. Blandt udstillerne i 1888 var de danske skomageres fagskole, der var åbnet året før, og året efter åbnede en fagskole for urmagere. Senere fulgte fagskoler for handskemagere, glarmestre, boghåndværkere og syersker.

Da Alexander Foss i 1912 holdt sin tale om Danmark som industriland, imødegik han påstanden om, at Danmark på grund af manglende råstoffer ikke kunne udvikle sig industrielt. I stedet pegede han på landets beliggenhed og på den vigtigste faktor: menneskene. Han så de danske arbejdere som de bedst oplyste i Europa og de danske håndværkere som godt oplærte. Han fremhævede især betydningen af dygtige teknikere og de tekniske skoler, og han pegede også på sin egen gamle uddannelsesinstitution, Polyteknisk Læreanstalt. Generelt var han godt tilfreds med den teoretiske undervisning, men han ønskede sig mere undervisning i den praktiske anvendelse af naturvidenskab. Efter hans smag fik fabriksingeniørerne, der senere blev kaldt kemiingeniører, for lidt undervisning i maskinkonstruktion og bygningsvæsen og for meget undervisning i kemi. Opdragelsen på laboratoriet udviklede nemlig ifølge Foss sansen for de små ting, nøjagtighed og pilleri, men svækkede samtidig sansen for de store spørgsmål.

Oscar Madsen fra Tuxen & Hammerich rejste som nævnt en tur til Tyskland for at arbejde og aflure dem knebene på den topmoderne Gasmotoren-Fabrik Deutz AG. På den måde var hans rejse et udtryk for en af de traditionelle måder at overføre viden på: at tage på valsen, dvs. efter endt uddannelse at rejse rundt, især i udlandet, for at arbejde forskellige steder. Andre traditionelle metoder til at skaffe sig ny viden havde været dem, som Industriforeningen i Kjøbenhavn havde brugt. Ud over udstillinger drejede det sig fx om foredrag og om et større bibliotek med teknisk og videnskabelig litteratur med især større mængder tysksproget faglitteratur. Det havde virket fint i en periode, men med den voksende specialisering fik teoretisk uddannelse en større betydning. Der var i stigende grad brug for uddannede specialister, hvilket også afspejlede sig i en øget fagopdeling og specialisering på institutioner som Polyteknisk Læreanstalt.

De større virksomheder begyndte at indrette egne laboratorier, i første omgang mest til systematisk kontrol af deres produkter. Masseproducerede varer til eksport kræver nemlig, at man er i stand til at fremstille en ensartet kvalitet, så kunderne ved, hvad de betaler for. Et eksempel er lurmærket, som Danske Mejeriers Smørmærkeforening registrerede som et fælles varemærke i 1901. Det gav kun mening, hvis man kunne kontrollere, at det lurmærkede smør levede op til kvalitetskravene.

Et kendetegn ved nogle af de nye industrier i slutningen af 1800-tallet var netop et voksende vidensindhold og en voksende betydning af systematisk forsknings- og udviklingsarbejde. Det gjaldt ikke mindst på det nye elektrotekniske område og i den kemiske industri. Egentlige forsknings- og udviklingsafdelinger blev dog først almindelige i 1900-tallet. Ved århundredeskiftet var det stadig kun få danske industrivirksomheder, der havde etableret et laboratorium, som ikke blot kontrollerede produkternes kvalitet og ensartethed, men også havde fokus på produktionstekniske forbedringer.

Carlsberg var den første danske virksomhed, der drev systematisk naturvidenskabelig forskning i tilknytning til produktionen fra begyndelsen af 1870’erne. Fødevareproducenter som De danske Sukkerfabrikker, Christian Hansens Osteløbefabrik og Otto Mønsteds margarinefabrikker etablerede laboratorier fra 1890’erne, men ellers var det ikke mindst inden for landbruget, at der var godt gang i laboratorierne.

På Landbohøjskolen blev der i 1883 oprettet et forsøgslaboratorium, hvor der under landbrugsforskeren Niels Johannes Fjord (1825-1891) blev udført videnskabelige forsøg og analyser inden for især mejeridrift og husdyrbrug suppleret med omfattende praktiske forsøg hos landmændene. Allerede i 1769 var Det kongelige danske Landhusholdningsselskab oprettet med det formål at fremme den teknologiske udvikling gennem bogudgivelser, prisopgaver, forelæsninger og rejselegater, og selskabet støttede økonomisk forsøgene på Fjords Landøkonomisk Forsøgslaboratorium. Man koncentrerede sig om især tre problematikker, som omlægningen til animalsk produktion havde aktualiseret. Det var bekæmpelse af smitsomme husdyrsygdomme, nye fodertyper og indførelse af industrielt fremstillet apparatur på mejerierne, hvilket blandt andet afspejlede sig i forsøg med afkøling af mælk og smør.

Det nye moderne landbrug byggede på viden, som landmanden kunne få på højskole eller landbrugsskole og læse sig til i opslagsværker, og når det ikke var nok, kunne han trække på landbrugskonsulenter, der kunne komme forbi med et transportabelt bakteriologisk laboratorium. Generelt var Fjord og andre forskeres arbejde med til at introducere begreber som mikroorganismer og bakterier samt kemiske udtryk i landbruget. Dermed blev arbejdsgange, der hvilede på erfaring og tradition, afløst af måleenheder, videnskabelige instrumenter og kontrol. Ny videnskabelig indsigt og nye metoder som pasteurisering blev brugt direkte i fødevareproduktionen.

Også i mindre virksomheder, der ikke havde råd til eget laboratorium, var der brug for en øget teknisk og naturvidenskabelig viden. Behovet blev blandt andet afhjulpet med oprettelsen af Teknologisk Institut i 1906. Fra 1911 kunne håndværks- og industrivirksomheder få udført kontrol- og forsøgsarbejde på instituttets kemiske laboratorium på bestilling. Tanken med instituttets forsøgsarbejde var i øvrigt ikke at bidrage til videnskaben som sådan, men ad videnskabelig vej at skabe noget brugbart, som instituttets leder, ingeniøren Gunnar Gregersen (1875-1950), udtrykte det.

Nye transportmidler – kortere afstande?

På udstillingen i 1888 var metalindustrien rigt repræsenteret – også den del, der fremstillede transportmidler eller i de følgende år skulle komme til det. Der var store virksomheder som B&W’s Maskin- og Jernskibsbyggeri med mange arbejdere og hele otte dampmaskiner og en petroleumsmotor. Der var også en lang række mindre virksomheder. Blandt dem, der udstillede pengeskabe, fandt man en virksomhed, som de færreste nok bed mærke i, selv om den var næsten lige så gammel som B&W. Det var familiefirmaet A.L. Brems i Viborg med ni arbejdere og en enkelt gasmotor.

Indehaveren, Julius Brems (1854-1924), blev i 1888 interesseret i cykler og fik også sat en produktion i gang. Mest kendt i dag er dog hans eksperimenter med biler. De begyndte, da han i slutningen af århundredet sendte sine to sønner på rejse til en tysk cykelfabrik, der netop var begyndt at producere biler. Efter nogle måneders arbejde på fabrikken vendte de to spioner hjem med tegninger, og i år 1900 gav den første Brems-bils køreture genlyd på gader og stræder og i dansk presse. I alt fremstillede Brems otte biler, der dog alle blev solgt med tab. Han kunne ikke klare sig i konkurrencen med en professionel udenlandsk bilindustri.

Andre danske bilproducenter forsøgte sig også, men den største produktion af biler i Danmark kom til at foregå på de store samlefabrikker, som Ford, General Motors og Citroën senere grundlagde i København med Fords fabrik som den første i 1919. Bilernes dele ankom med skib for at blive samlet til hele biler på danske samlebånd. Derefter blev de eksporteret igen.

Væltepeteren var til fart og fornøjelse. Dens efterfølger, sikkerhedscyklen med kæde og lige store hjul, blev et dagligt transportmiddel. Først skulle man dog lige være færdig med at rynke på næsen ad den som noget, der kun var for kvinder og tøsedrenge. Her køres der ræs i Tivoli i 1885.

|| Poul Fischer/Illustreret Tidende

I udstillingens transportafdeling var der i 1888 ingenting om biler. Ifølge kataloget omfattede afdelingen jernbane- og sporvejsmateriel, hestevogne, flyvemaskiner og cykler. Det var kun to år efter, at Carl Benz (1844-1929) i 1886 havde bygget det køretøj med tre hjul og benzinmotor, som er blevet kaldt verdens første bil. Året før havde Gottlieb Daimler (1834-1900) benyttet princippet fra Ottos tunge gasmotor i en let benzinmotor, som han byggede ind i en cykel. Dermed skabte han en motorcykel.

Travlhed på Aarhus Havn, hvor jernbanen, dampskibe, hestevogne og cykler sørgede for, at gods og personer effektivt kunne fragtes fra A til B. Der var dog stadig langt til nutidens højeffektive containerhavne.

|| A. Rosendahls Samling/M/S Museet for Søfart

Den første danske bil – Hammelvognen – daterer man i øvrigt til 1888, fordi konstruktøren Urban Johansen (1851-1931) i 1925 fortalte, at konstruktionen var begyndt i udstillingsåret. Det vides faktisk ikke, om bilen er fra det år, men man ved, at den blev bygget hos fabrikant Albert F. Hammel (1835-1903), der havde en stand med gasmotorer på udstillingen.

Selv om dampvogne havde kørt rundt – fx den lidet succesfulde vogn med øgenavnet Dampelefanten i Vendsyssel i 1862 – var det jernbanen og dampskibene, der fragtede de mange udstillingsgenstande og gæster til København, selvfølgelig suppleret med hestetrukne køretøjer. Det var i det hele taget jernbanen og dampskibene, der gjorde det muligt med den omfattende flytten rundt med brændstof, råmaterialer og varer, der er en væsentlig del af det industrisamfund, der var hastigt på vej.

Allerede i 1843 havde jernbanedirektør Viggo Rothe (1814-1891) konstateret, at en betingelse for udviklingen af industrien i et land er gode og billige kommunikations- og transportmidler. Han mente faktisk, at man ved at kaste et blik på landkort og studere kyststrækninger, sejlbare floder, kanaler, veje og jernbaner kunne drage en sikker konklusion om landets materielle udviklingstrin. Overalt i de industrielle lande stræbte man ifølge Rothe efter at forbedre veje, kanaler, floder og jernbaner. Danmark, mente han, havde gunstige naturlige forhold med de vidtstrakte kyster, gode havne og mindre floder, der kunne gøres sejlbare. Den danske natur gjorde det også relativt let at anlægge gode veje og jernbaner.

Blandt de udstillede transportgenstande i 1888 var selvfølgelig masser af hestevogne. Svenske fabrikker udstillede jernbanevogne, mens DSB stillede op med en model af dampfærgen Sjælland med færgeleje og broklap i Korsør. Der var flere udstillere af cykler, herunder endda en enkelt, som udstillede sikkerhedscykler. Det er den cykeltype, vi kender i dag, med to lige store hjul og kædetræk. Den er bedre egnet som dagligt transportmiddel end væltepeteren, der blev brugt til ræs og fornøjelse.

Cyklen blev for alvor udbredt i de kommende årtier og blev det foretrukne transportmiddel for utallige danskere, når de skulle til og fra arbejde. Også mange bybude benyttede cykler, ligesom adskillige danske fabrikker producerede dem.

På flyvningens område var det kun C. Ring fra Hjørring, der i 1888 udstillede, hvad han kaldte en styrlig og selvbevægelig faldskærm. Hvad det indebar, står hen i det uvisse. Luftballoner var i brug, men flyvning i maskiner tungere end luft var endnu kun en fremtidsdrøm, og en, som ikke alle troede på. Ti år tidligere havde der stået i Opfindelsernes Bog, at flyvemaskiner måske nok ville blive til virkelighed, men som fremtidigt transportmiddel troede man bestemt ikke på ideen. Hvem i alverden ville dog være tosset nok til at sætte sig op i et transportmiddel, hvor døden var sikker, hvis teknikken svigtede?

I udstillingens katalog var man ikke i tvivl om betydningen af opfindelserne på transportområdet. Kun på få områder i 1800-tallet var der sket så store og betydningsfulde fremskridt som på transportens, mente man. Man fremhævede jernbanen og dampskibet og konstaterede, at afstande, som det tidligere tog uger eller måneder at tilbagelægge, nu kunne klares på få timer. Dermed var der kommet, hvad man kaldte et levende samkvem mellem kulturnationerne, og man hævdede, at forandringerne de seneste 50 år på transportens område havde betydet mere end forandringerne i de foregående fem århundreder tilsammen.

Jernbanebyggeriet begyndte i England og kom siden til Danmark, hvor den første jernbane Kiel-Altona åbnede i 1844. I 1847 fulgte jernbanen mellem København og Roskilde. Den blev i øvrigt skabt på initiativ af Industriforeningen i Kjøbenhavn, der også stod bag udstillingen i 1888. I udstillingskataloget kunne man med stolthed konstatere, at det godt kunne være, at vi var kommet sent i gang med at bygge jernbaner, men til gengæld var Danmark nu et af de lande i Europa, hvor jernbanenettet var mest omfattende i forhold til areal og befolkningens størrelse. Sporvogne kørte også rundt i de store byer København og Aarhus, men var stadig primært hestetrukne. Kun en enkelt dampsporvognslinje var åbnet mellem København og Klampenborg.

Jernbanen forandrede lokalmiljøet. Nogle landmænd med jord langs banen protesterede mod de rygende ilddjævle, der ville skræmme kvæg, fugle og børn. Faktisk syntes de, at damplokomotiverne kun skulle køre om natten, mens de mere stille heste skulle trække vognene om dagen. Her anlægges lokalbanen i Odsherred i slutningen af 1890’erne, da jernbaner for længst var blevet en del af hverdagen.

|| Laurits Bendtsen/Odsherred Lokalarkiv

De første jernbaners hastighed var ikke imponerende set med nutidens øjne. Da jernbanen Kiel-Altona åbnede, kørte den ca. 35 km/t inklusive ophold på stationerne. Men for landbruget og industrien betød dampskibe og jernbaner alverden, for markedet blev udvidet og tilførslen af råstoffer lettet. Nye virksomheder opstod derfor ofte i nærheden af jernbanen, som det var en klar fordel at ligge tæt på.

Global kommunikation

Mange udstillingsgæster i 1888 ankom med toget, og det samme gjorde mange genstande. For at få de store maskiner på plads i maskinhallen havde man anlagt et sidespor fra jernbanesporet på havnen til udstillingen.

At få togdrift til at fungere optimalt kræver dog ikke blot skinner og lokomotiver, men også et effektivt kommunikationssystem. I mange lande blev telegrafen derfor bygget sammen med jernbanen.

Herhjemme blev den første elektromagnetiske telegraflinje åbnet i 1854, og i 1888 var telegrafen for længst blevet et vigtigt kommunikationsmiddel, som erhvervslivet flittigt benyttede. Statstelegrafdirektoratet var på udstillingen til stede med telegrafpæle af imprægneret gran, mens Det Store Nordiske Telegraf-Selskab udstillede kabelprøver, telegrafapparater, måleapparater og andet udstyr. Der var også et kort over deres omfattende og imponerende net, der viste, at hurtig global kommunikation ikke kun er noget, der hører nutiden til. Selskabet havde på det tidspunkt kabler mellem de skandinaviske lande, Storbritannien, Frankrig og Rusland samt mellem Rusland, Japan, Kina, Hongkong og Korea.

I 1888 kunne man på udstillingen også opleve telefoner og telefonborde til brug på telefoncentralerne. Selv om det var ni år siden, at Danmark havde fået sit første telefonselskab, var telefonen endnu ikke for alvor slået igennem. Der var kun få tusinde abonnenter i hele landet, og de var især erhvervsfolk, for det var erhvervslivet, der først tog den nye teknologi til sig.

Kjøbenhavns Telefonselskab havde takket pænt nej til at deltage i udstillingen, men havde gratis etableret telefonforbindelser på udstillingens terræn, og i udstillingens officielle fører kunne man finde en liste over telefonstationer i København og omegn. Man kunne også prøve en telefon på udstillingen. Et firma havde nemlig opstillet et telefonapparat, der overførte lyden fra et orkester, der spillede hver eftermiddag i Tivoli, og gæsterne kunne høre med i telefonen for 10 øre. Desværre var telefonen ofte i uorden, og musikken svær at høre, så der var ikke mange, der gad prøve den nye teknologi.

Telefonen og telegrafen var meget synlige i landskabet i modsætning til i dag, hvor kommunikationen baserer sig på nedgravede kabler, satellitter og relativt få antennemaster. Her ses udsigten fra telefoncentralen i Odense en vinterdag i 1920.

|| H. Lønborg/Odense Bys Museer

Den elektromagnetiske telegraf var den første hurtige og effektive måde at kommunikere over store afstande på, og i årtierne efter udstillingen begyndte telefonen for alvor at gøre sig gældende. Det var begge nye store teknologiske systemer, der øgede kommunikationshastigheden og -mulighederne drastisk, ligesom udbredelsen af e-mail og internettet gjorde det i slutningen af 1900-tallet. I 1912 kaldte Opfindelsernes Bog det utroligt, hvordan spørgsmål og svar, oplysninger og ordrer kunne løbe hen over verdensdele og verdenshave, så folk over hele jorden kendte enhver betydningsfuld begivenhed kun få timer efter, at den var sket. Samtidig kunne man endda sidde hjemme og kalde på og tale med købmænd, håndværkere, venner og bekendte, som ellers befandt sig dages rejser væk.

Generelt fik de nye kommunikationsmidler en enorm indflydelse på erhvervslivets udvikling. Telegrafen ændrede fx vilkårene for købmændenes arbejde. De var vant til at sende skibe af sted og vente længe på nyt. Med telegrafens komme gik de fra en rolig tilværelse med få, men store satsninger, til at befinde sig midt i en malstrøm af transaktioner og informationer, hvor telegram efter telegram krævede hurtige beslutninger. Det blev en del af deres arbejde at følge med i prisudviklingen på fjerne markeder og tage stilling til udviklingen. Det kunne stresse og var på mange måder en forsmag på livet i dag, hvor det er muligt via internet, mail og mobiltelefoner at følge med i, hvad der sker snart sagt hvor som helst.

Da dampmaskiner leverede drivkraften på Den kgl. Porcelænsfabrik på Frederiksberg, var rygende skorstene et positivt symbol på fremgang.

|| Malmgrens Industrielle Etablissementer/Teknologihistorie DTU

Goddag til robotterne

I 1888 var Danmark på vej til at blive et industriland. Udviklingen fortsatte i 1900-tallet, hvor beskæftigelsen i industrien toppede i midten af 1960’erne. Siden er der talt meget om deindustrialisering og globalisering. På mange måder lever vi dog stadig i det industrisamfund, der blev formet i 1800-tallet. Vi er bare tit så optaget af det nye, at vi glemmer vigtigheden af det gamle. Det er ikke mindst dampmaskinens historie et godt eksempel på. Dens betydning toppede, da det for længst var nye motortyper, der optog sindene.

Industrialiseringen forandrede samfundet i en grad og et omfang, som det kan være svært at begribe i dag, hvor vi lever i et materielt velfærds- og overflodssamfund, som kun så småt var begyndt at titte frem i 1888. Selv om det er populært at tale om både den 1., 2., 3. og sågar den 4. industrielle revolution, var hverken udviklingen af det danske samfund i 1800-tallet eller de forandringer, vi har oplevet i 1900- og 2000-tallet, præget af pludselige forandringer og revolutioner fra dag til dag. Det har dog ikke forhindret iagttagere til alle tider i at være begejstrede eller bekymrede over det, de så som aktuelle og hastigt samfundsforandrende tendenser.

I de senere år er der talt meget om disruption, det fænomen at store veletablerede og succesrige firmaer kan tabe markedet til små og nye konkurrenter. De store satser ofte på det velkendte og eksisterende kunder, hvilket umiddelbart giver det højeste afkast. Men dermed kan de overse nye muligheder, der er opstået på grund af ny teknologi eller nye markeder.

Fra Burmeister og Wains jernstøberi er titlen på maleriet fra 1885. Virksomheden voksede sig så stor, at den en overgang var Danmarks største arbejdsplads. Økonomisk gik det dog ikke altid lige godt, og i 1996 drejede B&W nøglen om. I dag er ISS, Novo Nordisk, A.P. Møller – Mærsk og Carlsberg blandt de danske virksomheder med flest medarbejdere.

|| P.S. Krøyer/Statens Museum for Kunst/VISDA.dk

Debatten om disruption, robotter, big data (hurtig analyse af store mængder forskelligartede data) og internet of things (trådløs udveksling af data mellem maskiner som dit køleskab og din mobiltelefon), der udråbes til at have samfundsforandrende potentiale, minder faktisk på mange måder om debatten i 1800-tallet. Det samme gør opdelingen mellem optimisterne, der priser udviklingen, og pessimisterne, der beklager forandringerne og opfatter fortiden som det tabte paradis. I 1888 var det ændringerne inden for husflid, man i udstillingskataloget så på med beklagelse:

”Den enorme Udvikling af Maskiner, Fabrikationsforhold og Samfærdselsmidler, der har fundet Sted i de sidste Par Menneskealdere, maatte nødvendigvis i mange Retninger indvirke paa Folkelivet og det huslige Arbejde. Medens i gamle Dage hvert Hjem var et lille Samfund, der i de fleste Retninger var henvist til at erhverve sig sine Fornødenheder ved egen Gjerning, saa skiftede denne i Tidens Løb Karakter. Storindustrien bød i stedse stigende Grad gode og billige Sager, der stod som fristende Erstatning for Husflidens Arbejder. Samtidig gik der et mægtigt Pust gjennem det danske Agerbrug, der i Løbet af en Menneskealder fik et Opsving, som gjorde det mange Gange mere lønnende end i Fædrenes Tid. Dette, og den derved i kort Tid oparbejdede Velstand havde en i høj Grad lammende Indflydelse paa den stille, beskedne Husflidsgjerning, der blev mere og mere glemt.”

Vi kan godt trække lidt på smilebåndet af bekymringen for det åndelige og moralske forfald, som landbefolkningen ville opleve, når det nu ikke længere var nødvendigt at bruge de lange vinteraftener på husflidssysler. Vi kan dog også se det som en parallel til den nu næsten glemte diskussion om fritidssamfundet eller til nutidige iagttageres bekymring for, hvad danskerne skal lave, hvis en ny generation af fleksible og intelligente robotter overtager deres arbejde.

Set i lyset af industrisamfundets historie er det interessante ved, at en ny type robotter er ved at blive udbredte i produktionen og i servicesektoren, nemlig ikke, at erhvervslivet forandrer sig på baggrund af ny teknologi. Det har altid skiftet, hvilke teknologier der dominerede til forskellige tider, og det har altid haft positive konsekvenser for nogle fagområder og negative for andre. Allerede i 1876 skrev industrihistorikeren Camillus Nyrop (1843-1918), at indførelsen af nye maskiner kunne berøve en del arbejdere deres arbejde.

Man kan identificere nogle mønstre i, hvilke brændstoffer, teknologier, materialer og produktionstyper der har præget forskellige perioder. I slutningen af 1800-tallet var Danmark blevet et samfund præget af jern og damp. I dele af 1900-tallet dominerede elektriciteten, bilen, samlebåndet og forskningsbaserede industrier, og i slutningen af århundredet satte it for alvor sit præg på samfundet. Når man ser disse mønstre i udviklingen, må den fortælling bare ikke overskygge, at gamle teknologier har det med at spille en stor og ofte overset rolle i skyggen af det store fokus på det nye. Husfliden, hestene og telegrafen var alle væsentlige i samfundet i 1888, selv om konkurrenterne var kommet på banen, og de i dag er udkonkurreret af mere effektive produktions-, transport- og kommunikationsformer. De forsvandt dog ikke pludseligt og eksisterede længe sammen med konkurrenterne. I dag er elektriciteten, bilen og computeren stadig teknologier med en langt mere afgørende betydning for dansk erhvervsliv end den nye generation af robotter. Det taler vi bare ikke så meget om.

Godt nok var dampmaskinen i fokus på udstillingen i 1888, men for at datidens højteknologi kunne få praktisk betydning i produktionen, var der også brug for langt mindre spektakulære teknologier som drivaksler og remtræk. Hverken dampmaskiner eller robotter fungerer i et tomrum, men får først betydning sammen med andre teknologier, materialer, brændstoffer, viden, kompetencer, organisationsformer og øvrige samfundsforhold.

Sammenhængen mellem de forskellige elementer er en af grundene til, at historien er fuld af eksempler på parallelopfindelser af ny teknologi, hvor opfindere og forskere forskellige steder i verden finder frem til det samme nogenlunde samtidig. Det klassiske eksempel er telefonen, som Alexander Graham Bell (1847-1922) og Elisha Gray (1835-1901) indleverede en patentansøgning på samme dag i 1876 (og som andre i øvrigt mener er opfundet af Johann Philipp Reis (1834-1874) mange år tidligere). Men det er blot et af mange eksempler. Det er nemlig sjældent den enkelte opfinders genialitet, der er afgørende for den teknologiske udvikling, men samspillet mellem allerede tilgængelige teknologier, materialer, viden og ressourcer i det hele taget.

Vi havde haft biler uden Benz, flyvemaskiner uden brødrene Wright, og vi havde udnyttet elektromagnetismen i dag, selv om den danske fysiker og kemiker H.C. Ørsted (1777-1851) ikke havde påvist den ved sine berømte forsøg i 1820. Det betyder selvfølgelig ikke, at menneskets rolle er ligegyldig, men blot at vi skal se tingene i deres kontekst og ikke stirre os blinde på det nye, det store, det meget synlige eller historiens helteskikkelser. Hverdagen er som regel langt mere præget af det gamle, almindelige og oversete.

Lokal eller global

Da direktøren for Den kgl. Porcelænsfabrik, Philip Schou, tog initiativet til udstillingen i 1888, var hans virksomhed netop flyttet fra midten af København til Frederiksberg. Senere flyttede virksomheden til et industrikvarter i forstaden Glostrup. I dag foregår stort set al produktion i Thailand, mens de gamle bygninger på Frederiksberg benyttes af CBS eller er omdannet til boliger. Mange af de tidligere industribygninger i byerne er revet ned, mens andre er bygget om til nye formål.

Containere og kraner er en vigtig del af den infrastruktur, der gør det rentabelt at producere mange produkter langt fra brugsstedet.

|| Jørgen Marcussen/M/S Museet for Søfart

Flyttemønstret fra midtby til forstadens industrikvarterer og videre til udlandet kunne ikke lade sig gøre uden moderne transportmidler. Først jernbanen og siden lastbilen øgede mulighederne for, hvor det var praktisk at etablere en produktionsvirksomhed, der jo både skal have råmaterialer leveret og nemt kunne komme af med de færdige varer. Også dampskibene og siden flyvemaskiner og containerskibe fik betydning for industriens beliggenhed.

Noget af den tidligste danske industri lå i landdistrikter på steder, hvor det var muligt at udnytte vandkraften. I Grejsdalen ved Vejle var der fx klædeproduktion i 1700-tallet, og der blev også tidligt etableret industrier langs Mølleåen nord for København. Her kan man stadig se resterne af en lang række virksomheder og besøge industrimuseet Brede Værk. Ellers var det typisk, at erhvervsvirksomheder blev etableret i bymidten eller måske i byens udkant, hvis der var tale om lugtende eller svinende virksomheder, eller hvis der var behov for meget plads.

Når industri og boliger lå side om side, led beboerne ofte under støj, lugt, røg, brandfare og andre gener, mens virksomhederne kunne opleve begrænsede muligheder for udvidelse. I Odense var Thomas B. Thrige (1866-1938) en af de første, der i 1898 flyttede en virksomhed ud af bykernen. Han fik dermed mulighed for store udvidelser på fabrikken, der blandt andet producerede elektromotorer.

En af Danmarks store kendte virksomheder, B&W, begyndte i 1843 som et smedeværksted på 2. sal i et baghus i Købmagergade, altså i en beboelsesejendom midt i København. Det var naboerne ikke udelt begejstrede for, og de klagede over både rystelser og støj. Ved udstillingen i 1888 kunne virksomheden prale med 1.495 arbejdere og var for længst flyttet til Christianshavn. 40 år senere var der næsten 10.000 arbejdere.

I planlovgivningen vandt princippet om ’den funktionsopdelte by’ frem efter Anden Verdenskrig. Et eksempel er Fingerplanen (1947), der viser, at hovedstadsområdet skulle udvikle sig i zoner med boliger, rekreative områder og industri. I industriområderne både omkring København og andre byer skulle der være udvidelsesmuligheder for virksomhederne – og ikke mindst rigeligt med parkeringspladser. Den funktionsopdelte by kræver nemlig effektive transportsystemer, og både industriens udflytning fra centrum og de mange nye parcelhuskvarterer fra 1960’erne og 1970’erne skal ses i sammenhæng med privatbilismens udvikling. Da Statens Byggeforskningsinstitut i 1965 spurgte en række virksomheder om årsagerne til deres udflytning til de nyanlagte industrikvarterer omkring København, svarede de fleste, at de var flyttet på grund af pladsmangel og mangel på parkeringspladser. Virksomhedernes ændrede lokalisering betød blandt andet, at danskerne fik længere mellem hjem og arbejde og dermed øget transporttid.

Endnu i 1970’erne var det dog ret almindeligt, at industrivirksomheder – også de larmende og lugtende – lå i boligområder. Det var tilfældet, når en by var vokset ud over sine oprindelige grænser og havde omsluttet den industri, der oprindelig havde ligget i byens udkant. Det gav de samme problemer, som havde fået industrien til at flytte fra bymidten i begyndelsen af århundredet. På fabrikken Nordisk Blege og Farveri A/S, der lå tæt på bymidten i Helsingør, oplevede man, at naboerne klagede over lugtgener, ligesom man selv var generet af de manglende muligheder for udvidelse. Man havde også problemer med, at et af fabrikkens anlæg brugte så meget energi, at det ikke måtte benyttes i morgentimerne og omkring aftensmad. Så brugte man nemlig så meget bygas, at der ikke var nok til de omkringboendes madlavning. Da man samtidig havde problemer med at leve op til de nye krav til spildevandsrensning, der fulgte i kølvandet på Danmarks første miljølov fra 1973, valgte man i begyndelsen af 1980’erne at flytte virksomheden til et industrikvarter uden for byen.

Industrien flyttede i 1900-tallet ikke kun fra bykernen til industrikvarterer. Der skete også forskydninger mellem landsdelene fra øst mod vest.Det hang sammen med politiske ønsker om en mere jævn udvikling af Danmark og vedtagelsen af en ny lov om egnsudviklingsstøtte i 1958. Det hang også sammen med, at der i Vestdanmark i større omfang var tilstrækkelig – og relativt billig – arbejdskraft. Loven om egnsudviklingsstøtte betød, at der kunne gives statsstøtte til industrielle investeringer i de egne af landet, der havde behov for udvikling. Formålet var at fremme produktionen, men også at sikre mere lige beskæftigelsesmuligheder og levevilkår på tværs af landet.

Forskydningen mod vest var ikke så meget et resultat af, at virksomheder flyttede, men i højere grad et spørgsmål om, at nogle virksomheder lukkede, mens andre kom til i andre områder. Blandt de store markante jyske industrivirksomheder, der har sat deres præg på den vestdanske industrielle udvikling i 1900-tallet, er LEGO (1932), Danfoss (1933) og Grundfos (1945), som alle tre i dag er internationale virksomheder, der producerer mange steder på kloden. I 1888 blev det opfattet som en selvfølge, at landets industrielle tyngdepunkt lå omkring hovedstaden. 100 år senere havde hovedstadsområdet tabt terræn i forhold til industriens placering.

Industriens tyngdepunkt har ikke kun flyttet sig internt i Danmark. Udstillingen i 1888 var selvfølgelig især en stor dansk begivenhed, men den afspejlede også, at det ikke giver mening at fortælle historien om dansk industri og erhverv uden at inddrage historien om Danmark som en del af foranderlige internationale netværk, der baserer sig på udveksling af råstoffer, teknologi, viden og varer. Blandt de mere eksotiske indslag på udstillingen var Det vestindiske Hus, hvor man fra den danske koloni ikke blot kunne se rom, sukker, henkogte ananas og polerede kokosnødder, men også møde en ung negerfamilie. Det var apoteker Faber, der havde taget en af sine medarbejdere, dennes kone og deres 4-årige datter Elisabeth med fra St. Croix til at hjælpe med at holde opsyn og fremvise varerne på sin stand.

Ca. 100 år efter udstillingen blev det moderne at tale om globalisering, hvilket blandt historikere satte gang i en diskussion om, hvorvidt der var tale om et nyt fænomen. Internationalisering var i hvert fald ikke nyt. Perioden 1850-1920 er blevet kaldt en multinational guldalder i Danmark, især inden for handel og landbrug, men i mindre grad inden for industriel produktion. Generelt var tiden op til Første Verdenskrig en gennembrudsperiode for multinationale selskaber, selv om der kun var få danske industrivirksomheder, der som Mønsted havde egne fabrikker i udlandet.

Det var heller ikke nyt at have et udsyn, der rakte ud over landets grænser. I 1877 beskrev Opfindelsernes Bog samtiden således:

”Det er et Kjendemærke for den nye Tid, at dette Rige uden Grænser begynder at udbrede sig over hele Jorden. Ingen Skranker hæmme vort Blik; Tid og Rum ere ikke mere Hindringer; Dampkraft og galvaniske Strømme have besejret dem. Det kolde Nord staar i en umiddelbar Forbindelse med de tropiske Egne, og Begivenhederne komme ikke længere blot en enkelt Egn til Gode; men deres velgjørende Indflydelse strækker sig hastigt ud over den hele Jord. Hvad En tænker og opfinder, bliver øjeblikkeligt Menneskehedens fælles Ejendom. I denne gjensidige Hjælp og i den Omstændighed, at man kan drage Nytte af Andres Erfaringer, ligger den væsentlige Grund til det uhørt hurtige Fremskridt.”

På udstillingen i 1888 var det også tydeligt, at råvarer, teknologi og viden i høj grad var noget, man hentede udefra, mens den spæde danske industri primært producerede til et hjemmemarked, der i de kommende årtier voksede i takt med befolkningsvæksten og den stigende købekraft. Det var længe kun en mindre del af den samlede produktion, der gik til eksport. Det gjaldt ikke kun i Danmark. I 1820 var det ca. 1 % af verdensproduktionen, der gik til eksport. I 1870 var det 5 %. Ved udbruddet af Første Verdenskrig var tallet steget til 9 %, men faldt under krig og krise, så eksportandelen i 1950 var 7 %. Herefter steg tallet til mindst 15 % i år 2000. Den relativt begrænsede danske eksport i 1888 bestod især af landbrugsprodukter, mest smør, mens industriens produkter først langt senere fik betydning. Først i 1960’erne blev industriens eksport større end landbrugets.

Toldspørgsmålet har ofte været omdiskuteret, og det er gået lidt op og ned, hvor meget der er blevet satset på frihandel. I årtierne efter Anden Verdenskrig skete der dog en gradvis liberalisering af verdensmarkedet, og dansk industri blev i højere og højere grad et eksporterende erhverv. En markant begivenhed i udviklingen mod en stigende integration med verdensmarkedet og international arbejdsdeling var GATT-frihandelsaftalen fra 1947, som Danmark underskrev i 1950, og som i 1995 blev afløst af World Trade Organization (WTO). En anden vigtig begivenhed var Danmarks medlemskab af Den Europæiske Frihandelssammenslutning (EFTA) i 1960, der i 1973 blev afløst af medlemskabet af EF. I det samarbejde blev der fra slutningen af 1980’erne sat fokus på udviklingen af det indre marked, hvor grundtanken er fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital.

Liberalisering af verdensmarkedet er ikke den eneste grund til, at der kom mere gang i den globale eksport og arbejdsdeling i løbet af 1900-tallet. Bilen, dieseldrevne skibe, luftfart og ikke mindst containertransport er ligesom de moderne kommunikationsmidler også en væsentlig del af historien om de globale værdikæder, der i stigende grad har splittet produktionen af varer op på tværs af lande og virksomheder. I dag er et færdigt produkt som en mobiltelefon ofte resultatet af produktionsprocesser spredt ud over flere lande, og generelt har handlen med halvfabrikata været stigende. En central rolle i den historie spiller en i bund og grund ret kedelig metalkasse: den standardiserede container.

Containere i form af beholdere, der kan bruges til transport af varer fra dør til dør uden omladning af godset undervejs, kendes i hvert fald fra 1700-tallet. Dengang var der dog tale om systemer, der blev brugt enkelte steder af enkelte firmaer – ikke et stort standardiseret og globalt system. Efterhånden blev systemerne mere udbredte, og i Danmark begyndte rederiet DFDS at benytte små containere fra slutningen af 1930’erne. De havde samme grundmål, men forskellige højder, og de kunne ikke stables.

På det tidspunkt var der også internationalt kommet skub i sagen. Det Internationale Handelskammer (ICC) havde i slutningen af 1920’erne udskrevet en konkurrence om at finde den mest praktiske løsning på problemet med at fragte gods i en kombination af vej- og jernbanetransport, og i 1933 blev International Container Bureau (ICB) oprettet. Det kneb dog med den internationale standardisering, og det var et stort problem, at der skulle benyttes kraner til at flytte containere fra lastbil til jernbane og omvendt.

Selv om der var mange typer containere i brug ved jernbanerne, fik den moderne standardiserede container først sit gennembrud i skibsfarten i årtierne efter Anden Verdenskrig, især med vedtagelsen af internationale standarder fra 1960’erne og bygningen af de efterhånden enorme containerskibe. Her har ikke mindst A.P. Møller – Mærsk spillet en stor rolle med Maersk Line, APM Terminals og mange års produktion af containerskibe på Odense Staalskibsværft (Lindø) og en nyere produktion af containere først i Tinglev og siden i Kina og Chile. A.P. Møller – Mærsk gik ind i containerskibsfarten i midten af 1970’erne, og i dag ejer rederiet et af verdens største containerskibe, Madrid Maersk fra 2017, der kan rumme hele 20.568 TEU (en TEU svarer til en standard 20-fods container).

Det har været forskelligt fra branche til branche, hvordan danske virksomheder har klaret sig på det relativt åbne globale marked. Værfterne og den traditionelle tekstilindustri er stort set forsvundet fra det danske landkort, mens lægemidler, vindmøller og en ny form for tekstilprodukter fylder godt i eksportstatistikken. Sådanne forskydninger er der dog ikke noget nyt i. I hele industrisamfundets historie er brancher kommet til, mens andre er forsvundet.

Ude af øje, ude af sind? Nogle mener, at udflytningen af produktion til lavtlønslande og jagten på lavere produktionsomkostninger har ført til et kapløb mod bunden, når det gælder arbejdsforhold. I 2013 styrtede fabriksbygningen Rana Plaza i Bangladesh sammen. Over 1.000 tekstilarbejdere døde ved ulykken.

|| Munir Uz Zaman/Scanpix

Det har altid givet genlyd, når store, kendte danske arbejdspladser som B&W (1843-1996) og Lindøværftet (1959-2012) er lukket. Det er også en kendsgerning, at et erhverv som syerske næsten er forsvundet fra Danmark, og at antallet af arbejdspladser i industrien er faldet drastisk, siden det toppede i 1960’erne. Det må bare ikke forveksles med en entydig forfaldshistorie. For det første har studier af den danske beklædningsindustri vist, at værdien af den danske tøjeksport er højere end nogensinde, fordi tøj designet i Danmark og produceret i udlandet med succes reeksporteres af danske modevirksomheder. Arbejdspladser, der statistisk karakteriseres som tilhørende serviceerhvervene, har erstattet job i produktionen.

For det andet er historien om dansk industri også en historie om ekspansion i udlandet og om globale aktiviteter. I 2011 var næsten 50 % af de ansatte på danske industrivirksomheder ansat i virksomhedernes udenlandske datterselskaber. Det er i øvrigt ikke kun industrien, der har oplevet et faldende antal medarbejdere. I dag er det kun få procent, der arbejder i primære erhverv som landbrug og fiskeri, mens det i 1948 stadig var over en fjerdedel.

Masseproduceret velfærd

I 1871 var husflidens fortaler, Niels Christian Rom, utilfreds med tidens forbrug af færdiglavet indbo og redskaber. Hvor man tidligere kunne nøjes med en hjemmelavet pindestol med halmsæde, ville folk nu i stedet have en poleret lænestol med fjedersæde, og den kunne man jo ikke fremstille selv med økse, bor og håndkniv. Synspunktet var han ikke alene om. Lægen Joachim Dietrich Brandis (1762-1845) opregnede allerede i 1812 som en del af fabrikkernes lange synderegister, at de producerede en strøm af handelsartikler, der skabte modesyge, unødvendige ønsker og stadige forventninger om nye produkter – alene for at fabrikanterne kunne tjene penge. Professor i statsøkonomi Christian Olufsen (1763-1827) mente ligefrem, at fabrikkerne kun skulle producere, hvad folk havde brug for.

Industriudstillingerne skulle vise håndværkets og industriens produkter frem, og det var da også et mere positivt syn på det voksende antal genstande i hjemmene, der prægede udstillingen i 1888. Kantaten skrevet til åbningen indeholdt følgende vers:

”See dig i Hallen om herinde –

Nej, see dig om blot i din egen Bolig,

fra Gryden til det tonende Piano –

og du vil finde

en Industri-Udstilling i det Smaa,

hvor Skovens Eg har rakt dig Bord og Stole,

hvor Humle-Vinen gik i Drue-Skole,

og hvor Gardinet kjendte Væv og Spole!

Tænk saa paa Tider længst forbi,

da Stenens Kile

var vore Fædres bedste Industri;

da Elementet havde Enemagten,

da Bjørnens flaaede Hud var Vildmandsdragten.

– og du vil undre dig og smile

ved Tanken om de tusind Fremskridts Mile”

Uanset om man hørte til 1800-tallets kritikere af eller fortalere for det, vi i dag kan kalde forbrugersamfundet, overflodssamfundet, brug-og-smid-væk-samfundet eller måske bare et materielt velfærdssamfund, ville datidens iagttagere være blevet forbavsede over den købekraft og materielle velstand, som danskerne har opnået siden 1888. De ville være overraskede over både udvalget af varer i Bilka og indboet i et almindeligt dansk hjem, inklusive alle de tekniske hjælpemidler, vi tager som en selvfølge.

Vandlåse sat op i dekorative mønstre. Det kunne man opleve på udstillingen i 1888. På det tidspunkt var wc’et kun tilladt få steder. Den nye teknologi krævede jo først et velegnet kloaksystem.

|| Sophus Juncker Jensen/DTU Bibliotek

At alle disse ting er inden for rækkevidde praktisk og økonomisk, er et resultat af den stigende produktivitet i industrien, som fulgte med ny teknologi, nye materialer, øget præcision og nye produktionsformer. Allerede i 1800-tallet kunne man konstatere en stor vækst i antallet af indbogenstande i hjemmene. På udstillingen i 1888 afspejlede det sig i de mange imponerende dekorative opsatser af alle mulige varetyper lige fra gadekoste og vandlåse til fade i emaljeret støbegods. I 1900-tallet fortsatte udviklingen med udbredelsen af moderne bekvemmeligheder som radiatorer, wc’er og vandhaner. På udstillingen var der enkelte vandklosetter, og besøgende kunne læse i kataloget, at man i Nakskov arbejdede på at indføre dem generelt. Ellers var det tønder, som mange byer benyttede på det tidspunkt eller var ved at indføre. I dag er wc’et ligesom mange elektriske apparater blevet en uundværlig del af hverdagslivet i lande som Danmark.

I 1888 konstaterede man, at der i det seneste årti var opstået noget nyt og betydende, nemlig elektriske fabrikker og anlæg af telefoner. Udviklingen af elektromotoren banede siden vejen for støvsugeren, men i 1938 var det stadig kun 15 % af danske husholdninger, der havde en støvsuger. Til en Nilfisk kunne der købes både hårtørrere og sprøjtemalepistoler, for når man nu havde en elektromotor inden for dørene, var det jo om at udnytte den til flere ting.

I 1930’erne udgav Fisker & Nielsen, der stod bag Nilfisk, bladet Kvindens Aarhundrede. Heri hed det:

”Hvad vilde et Hjem være i vore Dage, hvis det ikke havde Elektricitet, hvis Familien ikke havde sin Radio, eller Husmoderen savnede sit elektriske Strygejern og Støvsugeren. Det vilde slet ikke være noget rigtigt Hjem. […] Havde vi ikke levet i Elektricitetens Tidsalder, saa havde vi ikke oplevet den Revolution, som en Støvsuger betød for Hjemmets Rengøring. […] Den er ogsaa blevet en uundværlig Genstand i det moderne Liv. Med alle de Fremskridt, vi har oplevet, har vi faaet forskellige Ulemper. Alene Trafiken paa Gaderne er vokset saa kolossalt, at man behøver rigoristiske Midler for at udslette Sporene af Støvet, som de hastigt ilende Biler og de tusinde Fodgængere hvirvler op; Fabrikerne udspyer deres sorte Røg, saa der gaar Skyer for Solen, og vi maa vadske Husenes Facader en Gang om Aaret for at holde dem rene – for slet ikke at tale om alt hvad der trænger ind i vore Stuer.”

På udstillingen i 1888 omtalte Social-Demokraten en vaskemaskine som en ”Opfindelse, som i Tiden vil spare mangen Husmoder Kvaler og Pigerne Arbejde, men samtidig være en Trusel mod Vaskerkonerne.” Maskinen kunne klare en vask på fem minutter. Det tog ellers ca. en time. Erna i vaskekælderen blev malet i 1940’erne, da tøjvask stadig var langt mere krævende end i dag.

|| Erling Frederiksen/Arbejdermuseet & ABA

Efter strygejernet og støvsugeren fulgte en lang række andre apparater som radio, køleskabe, frysere, tv, tørretumblere, opvaskemaskiner, mikrobølgeovne, musik- og filmafspillere, pc’er og mobiltelefoner. Langt de fleste af apparaterne har haft en stigende popularitetskurve, men nogle har for længst toppet. Det gælder fx telefonsvareren og cd-afspilleren, ligesom det i dag er de færreste virksomheder, der benytter fax i deres kommunikation.

Generelt er privatforbruget steget i 1900-tallet. Det blev faktisk mere end tredoblet fra 1948 til årtusindeskiftet. Udgifterne til fødevarer er faldet, mens især udgifter til bolig er steget kraftigt. I 1888 var vandlåse et af de udstillede produkter, der bidrog til hjemmets bekvemmelighed. Senere blev det produkter som Danfoss-termostaten, der medvirkede til udviklingen af, hvad der er blevet kaldt 21° C-kulturen.

I dag har de fleste børn masser af legetøj. Selv om man på udstillingen i 1888 både kunne finde en dukkefabrik og forretningen Børnenes Paradis, der solgte legetøj og sportsartikler, ville datidens børn formentlig blive forbavsede over den mængde LEGO og i det hele taget masseproduceret legetøj, der i dag står på legetøjbutikkernes hylder. Legetøj var i 1888 håndværks- og husflidsarbejde, selv om de første legetøjsfabrikker var etableret.

Nogle af de nye varer er også blevet lavet i nye materialer. I 1888 var der en enkelt reklame i udstillingskataloget for ægte amerikanske manchetter af celluloid, men ellers var plastik ikke et materiale, der var repræsenteret. Den store udbredelse kom i 1900-tallet, først med bakelit og siden med mange andre plastformer.

Plastik, der i det moderne industrisamfund spiller en stor rolle som emballage og som noget, vi forbruger og smider væk i stort omfang, har også skabt miljøproblemer. Det er langsomt nedbrydeligt og findes i dag i store mængder i verdenshavene. Dermed er det en del af industrisamfundets mere eller mindre usynlige bagside og et eksempel på, hvordan brugen af nye teknologier og materialer ofte har utilsigtede konsekvenser. En del af industriens historie er også den stadige udvikling af nye materialer og stoffer, som man ikke altid har haft et overblik over konsekvenserne af. Det har vi af og til lært på den hårde måde. Til Danmarks industri- og erhvervshistorie hører også en række store miljøskandaler som fx Cheminovas omfattende forurening først i Måløv og siden på Harboøre Tange.

I 1888 var rygende skorstene i manges øjne et positivt symbol på fremgang. Da der i årene omkring udstillingen blev udgivet et større værk med billeder og beskrivelser af Danmarks industrivirksomheder, blev fabrikkerne beskrevet som arbejdets borge med himmelstræbende, røgspyende skorstene. Knap 100 år senere, i 1974, trådte Danmarks første miljølov i kraft. Der var nu kommet fokus på industriens forurening, og sort røg var ikke længere noget positivt. Siden er der i stigende grad kommet fokus på forurening, affald, miljø, global opvarmning og andre konsekvenser af industrisamfundets store energiforbrug og træk på naturens ressourcer.

Det mentale industrisamfund

Industrisamfundet satte således aftryk i hjemmet og miljøet, men også mentalt, hvilket iagttagere i 1800-tallet var bevidste om og ofte kritiske over for. Det var derfor ikke alle, der beklagede Danmarks sene industrialisering. Præsten, digteren og politikeren N.F.S. Grundtvig (1783-1872) syntes i 1849, at ”Fabrik-Standen” bogstaveligt talt tog brødet ud af munden på folk og pinte sjælen ud af livet, og han var glad for, at den ikke havde sat sig igennem i Danmark. Det gjorde den senere, og Grundtvig fik i hvert fald ret i, at det forandrede danskernes liv. Både sjæleligt og legemligt. Vores levemåde og tankegang er dybt præget af industrisamfundet.

Industrialiseringen betød blandt andet en ny arbejdsopfattelse. Hvor arbejdet tidligere blev set som opgaveorienteret, blev det nu uret, der kom til at styre den enkeltes hverdag, og ure blev allestedsnærværende.

Indtil man fik jernbanen, var tiden et lokalt spørgsmål fastsat efter solens gang, og der var ca. et kvarters forskel på tiden i København og Vestjylland. Det gik ikke, når damptoget gennemskar landet, og køreplanerne skulle fungere. I Danmark blev det derfor i 1880 vedtaget, at Københavns tid, som jernbanen brugte, skulle gælde for hele landet.

Det havde været noget rod med de forskellige tidsregninger. I 1877 skrev en jysk landsbypræst til Ministeriet for Kirke- og Undervisningsvæsen, at der – siden jernbanerne blev indført i Jylland – havde indsneget sig forvirring i den kirkelige tidsregning. Nogle præster berammede nemlig gudstjenesten efter Københavns tid. Andre tog udgangspunkt i den lokale tid, mens atter andre rettede sig efter snart den ene og snart den anden tidsregning. I præstens øjne medførte det usikkerhed og tidsspilde – og måske endda en lunkenhed over for deltagelse i gudstjenesten! Han foreslog derfor ministeriet at fastsætte en norm for, hvad der var den rigtige tidsregning i forhold til det kirkelige. Selv skønnede han, at den lokale tid ville have den fordel, at den stemte med ringningen ved solopgang og solnedgang. Omvendt måtte han indrømme, at den københavnske tidsregning især i nærheden af stationerne allerede var ved at vinde indpas.

De nye transport- og kommunikationsmidler skabte også behov for global koordinering af tiden. En canadisk jernbaneingeniør foreslog derfor i 1876 den inddeling af jorden i 24 tidszoner, som vi kender i dag, så større områder kunne have samme tid. Fra 1894 tilsluttede Danmark sig ordningen. En nogenlunde præcis måling af tiden var selvfølgelig en forudsætning for tidens globale standardisering, men det var også et relativt nyt fænomen og selv et barn af den teknologiske udvikling. Først i 1900-tallet blev der udviklet meget præcise ure som kvartsure og atomure.

Tempo blev også noget, man diskuterede. Da der blev fremsat et forslag om en jernbane i Danmark, mente professor i matematik Georg Friderich Krüger Ursin (1797-1849), at man da sagtens kunne nøjes med en hestetrukken bane i stedet for at investere i dyre damplokomotiver. Om folk skulle bruge en time på at komme frem ved dampens hjælp eller 2 ½ time med hestenes, kunne vel for de fleste være ligegyldigt.

Ursins opfattelse stod dog ikke uimodsagt, og videnskabsmanden Benjamin Franklins (1706-1790) udtalelse fra 1748 om, at tid er penge, er velkendt. I Danmark mente to medarbejdere ved jernbanen i et lille skrift om post-, telegraf- og jernbanevæsenet fra 1867, at langsomhed var lig med tab. Alt skulle drives med energi, hurtighed og derfor orden, og det gjaldt ikke mindst befordringsvæsenet selv.

Afgang! er titlen på dette maleri, der i 1918 indfanger uret og tempoets centrale plads i industrisamfundet.

|| Jais Nielsen/Fuglsang Kunstmuseum/VISDA.dk

For arbejderne på fabrikkerne førte industrialiseringen til en skarpere opdeling mellem arbejde og fritid, og den nye fagbevægelse agiterede fra 1889 for 8 timers arbejde, 8 timers frihed og 8 timers hvile. Fabrikkens ur kom til at styre dagen, og netop i årene omkring industriudstillingen blev stempeluret opfundet. Den tidsmæssige reglementering blev omsiggribende, og da nordmanden Edgar B. Schieldrops (1891-1965) populære bog fra mellemkrigstiden om teknikkens vidundere i fartens tidsalder blev genudgivet i 1953, skrev han:

”Vi er måske slet ikke ovenud henrykte for denne ”reglementering”, som det moderne liv påtvinger os, enten vi vil det eller ej. Kødet gør livlig modstand imod vækkeur og køreplaner. Men vi finder os i det […] dels måske også fordi vi aner, at dette vort personlige offer har et vist sammenhæng med, at toget kommer til København Ø 9.33, som skrevet står. Det er derfor blevet sagt meget træffende og dybsindigt, at det er uret og ikke dampmaskinen eller motoren, der er nøglemaskinen i vor tekniske tidsalder.”

Et nyt syn på tid var ikke den eneste konsekvens af industrialiseringen. Der kom også en række nye begreber på banen som rationalisering og produktivitet. Det er ord, vi bruger uden at tænke nærmere over det, og som ikke kun bruges om industriel produktion, men også fylder meget i debatten om den offentlige sektor.

De to begreber viser, hvordan industrisamfundet har smittet af på vores sprogbrug og den måde, vi taler om og tænker vores samfund på. Uanset årtiers snak om fritidssamfundet, servicesamfundet, informationssamfundet, videnssamfundet og det postindustrielle samfund er industrisamfundet og dets begreber dybt integreret i vores tænkemåder, og vi tænker fx sjældent over, at rationalisering først var noget, man for alvor begyndte at tale om i Danmark i 1920’erne.

Et andet barn af industrisamfundet er store og komplekse organisationer, som jernbanen skabte et behov for i midten af 1800-tallet. Tidligere bureaukratier inden for handel, militær og religion havde ikke brug for i samme omfang og med samme hastighed at koordinere fysisk spredte aktiviteter og individer, men med jernbanen blev skriftlig kommunikation nødvendig. Det blev nødvendigt med nedskrevne tidstabeller og basisregler i stedet for mundtlige beskeder, blandt andet af hensyn til sikkerheden. Den nye organisationsform spredte sig til produktionsvirksomhederne i takt med, at der kom flere og flere store virksomheder.

I små familieejede virksomheder kan man langt hen ad vejen kontrollere og koordinere driften gennem uformel mundtlig kommunikation. I store virksomheder holdes organisationen til gengæld sammen af store mængder skriftlig kommunikation. I større virksomheder findes der i dag med stor sikkerhed mange nedskrevne interne retningslinjer. De er bare et af resultaterne af den nye form for ledelse af store organisationer, der opstod i kølvandet på jernbanen og de nye store virksomheder. At kommunikationen i dag typisk er elektronisk frem for papirbaseret, har bare øget mængden og betydet, at også en større del af den uformelle kommunikation i dag foregår på skrift.

En af dem, der i begyndelsen af 1900-tallet samlede forskellige trends i tiden og blev kendt på at profilere en ny ledelsesform, var ingeniøren Frederick Winslow Taylor (1856-1915). Hans ideer om videnskabelig ledelse blev udbredt gennem bøgerne Shop Management fra 1903 og The Principles of Scientific Management fra 1911. Taylors ideer handlede om, at al planlægning, tilrettelæggelse og kontrol af arbejdet skulle overflyttes til ledelsen, så hjernearbejde og det manuelle arbejde blev skilt ad. Ved hjælp af bevægelses- og tidsstudier samt ved standardisering af værktøjer og maskiner skulle man finde den mest effektive måde at udføre arbejdet på. Den skulle så bakkes op af et effektivitetsfremmende lønsystem. Akkordarbejde havde været kendt længe, men nu blev det virkelig sat i system. Forbilledet for den systematiske tilgang var naturvidenskaben.

Industriarbejdere optræder ikke så tit i kunsten, men Erik Hagens (1940-) maler hverdagen – også i industrien. I 1995 malede han Industriarbejder ved maskine på Hagens Fjedre A/S i Støvring.

|| Erik Hagens/Hagens Fjedre A/S

En væsentlig del af Taylors system var en omhyggelig udvælgelse af de bedst egnede personer til at udføre den enkelte arbejdsopgave. Det skal tages helt bogstaveligt. Taylor skrev, at den mand, der skulle udføre en simpel opgave som at håndtere råjern, skulle være så dum og flegmatisk, at hans mentale tilstand var som en okses. Meningen var nemlig, at han uden yderligere spekulation skulle gøre tingene på præcis den måde, som ledelsen havde regnet ud var den optimale og havde undervist ham i. Arbejdet skulle konstrueres af en skolet og rutineret hjerne og ikke være overladt til den tilfældige arbejders evner. Taylor var klar over, at den del af hans system kunne blive kritiseret, men selv mente han, at systemet blot ville betyde, at arbejdere med en intellektuel kapacitet ville få mere spændende og vellønnede job.

Taylors ideer nåede også til Danmark, hvor videnskabelig ledelse blev omtalt i tidsskrifter som Ingeniøren og Den tekniske forenings Tidsskrift i 1910’erne. Den senere socialdemokratiske finansminister og nationalbankdirektør Carl Valdemar Bramsnæs (1879-1965) fremhævede i et foredrag i 1917 to grundelementer i systemet: nøjagtige tidsmålinger og et lønsystem, der skulle få arbejderne til at arbejde med maksimumfart fra morgen til aften. Bramsnæs skelnede mellem systemets økonomiske og sociale virkninger og var positivt stemt over for de første, for i hans øjne kunne en forøgelse af den industrielle produktivitet kun være til gavn for samfundet som helhed. De sociale virkninger skulle dog også huskes, og opgaven måtte ifølge Bramsnæs være at udnytte de gode principper i Taylors og lignende systemer, så det kom hele samfundet til gavn. Ikke kun dele af det.

Taylors system krævede, at man byggede et bureaukrati op, for alle arbejdsprocesser skulle beskrives nøje, ligesom der skulle udarbejdes instruktions- og kontrolkort til arbejderne. Den første danske virksomhed, der forsøgte sig med tidsstudier og Taylors system, var Nordiske Kabel- og Traadfabriker (NKT) i Middelfart. Her blev der i 1910 oprettet et arbejdsbureau, der skulle styre fabrikationen ved hjælp af arbejdssedler og andre formularer og blanketter. Fabrikken blev opdelt i 22 afdelinger med selvstændig drift og bogholderi, og fabrikkerne i fabrikken købte og solgte så produkter til hinanden.

Systemet forsvandt fra NKT efter nogle år, da direktøren skiftede, og de andre tidlige danske forsøg med videnskabelig ledelse blev heller ikke den helt store succes. Først i anden halvdel af 1900-tallet slog lignende systemer for alvor igennem i erhvervslivet. På det tidspunkt kom rationalisering i så høj grad på mode, at det også spredte sig til arbejdet i hjemmet, og der blev foretaget tids- og bevægelsesstudier af husmoderens arbejde i køkkenet.

På pension?

I 1888 var det en almindelig opfattelse, at Danmark ikke kunne og skulle være et industriland. Også efter århundredeskiftet, i 1912, måtte Alexander Foss i sin berømte tale ”Danmark som industriland” argumentere kraftigt for industriens betydning og ikke mindst for dens store fremtid. Danmark blev opfattet som et landbrugsland, og det er stadig langt hen ad vejen en dominerende fortælling.

I historikerkredse er grundfortællingen om Danmark som et land, hvis velstand bygger på landbruget og ikke mindst andelsbevægelsen, på det seneste blevet kritiseret af industrihistorikeren Per Boje (1946-). Han hævder, at landbrugets succesrige omlægning i slutningen af 1800-tallet ikke så meget skyldtes andelsbevægelsen og visionære bønder som en tidlig dansk vidensøkonomi og indsatsen fra innovative godsejere og andre handels-, finans- og industrikapitalister med internationalt udsyn. På baggrund af internationale sammenligninger viser han også, at Danmark i 1900-tallet gik relativt tilbage i velstand. Boje mener, at det blandt andet skyldtes en for entydig satsning på landbrugssektoren.

Om Danmark opfattes som et landbrugsland, et industriland eller noget helt tredje er ikke ligegyldigt, men har betydning for den politik, der bliver ført, og dermed også for den økonomiske udvikling. Vores historieopfattelse har med andre ord betydning for, hvad vi ser af handlemuligheder i nutiden. Hvis vi fx opfatter det, Philip Schou og hans samtidige kaldte ”den lille industri”, som helten i den danske industri- og erhvervshistorie, er det andre politiske tiltag, vi ønsker fremmet, end hvis idealet er store industrivirksomheder med masseproduktion og international førerposition.

I den offentlige mening blev landbruget under alle omstændigheder set som den centrale sektor til længe efter Anden Verdenskrig. Opfattelsen af Danmark som et industriland fra slutningen af 1950’erne var faktisk for alvor kun udbredt, indtil den økonomiske krise satte ind i 1970’erne. Herefter blev der talt om, at vi nok var på vej mod et postindustrielt samfund præget af den udvikling mod serviceerhvervene, som man fx så i den danske beklædningsindustri.

Internationalt blev udtrykket det postindustrielle samfund brugt fra slutningen af 1960’erne. Det fik sit store gennembrud med den amerikanske sociolog Daniel Bells (1919-2011) bog fra 1973 The Coming of Post-Industrial Society. Begrebet gav også genlyd i Danmark, hvor man på en konference i 1974 med titlen Fremtiden er nærmere end vi tror diskuterede, hvad de danske lønmodtagere skulle lave, når nu det postindustrielle samfund præget af servicefag, uddannelse og ikke mindst øget fritid satte ind.

På konferencen spurgte en ung journalist fra Danmarks Radio, Uffe Ellemann-Jensen (1941-), formanden for LO (Landsorganisationen i Danmark), hvad der skulle ske med de danske lønmodtagere, efterhånden som udviklingen skred frem. Var arbejdet ikke noget, der var ved at forsvinde? Ville deres rolle ikke snarere blive at forbruge? Svaret fra formanden Knud Christensen (1927-1995) lød kort: ”Vores rolle i fremtiden bliver vel at nyde tilværelsen i stedet for at gå som slaver i virksomheden.” Bekymringen for, hvad folk skulle lave, når nu det traditionelle arbejde i produktionen ville blive overtaget af maskiner, var dengang lige så aktuel som i dag, hvor den samme diskussion genfindes. Nu bare med robotter i rollen som skurke eller frelsere.

I dag kan man genfinde mange af de begreber og metoder, der knytter sig til industrialiseringen, i meget andet end industrien. Besøger man et laboratorium på et sygehus, støder man ofte på stærkt rationaliserede arbejdsgange og måske endda robotter, der bidrager til en effektiv behandling af blodprøver. Til gengæld er det umoderne at kalde Danmark for et industriland.

I begyndelsen af 2000-tallet var det en politisk kongstanke, at Danmark ikke skulle leve af produktion, men af viden og innovation, og da man igen i 2010’erne politisk begyndte at satse på produktionsvirksomheder, blev det under en ny overskrift: ”Danmark som produktionsland”. Samtidig blev det nøje understreget, at der var tale om noget nyt. Man skulle ikke for sit indre blik se ”store maskiner, metal, der slår gnister og mænd i kedeldragter eller læderforklæder”, men derimod ”ny produktionsteknologi, avancerede materialer, automatisering og digitalisering”. Det var i hvert fald Produktionspanelets synspunkt i 2015 i rapporten ”Gode job. Anbefalinger til regeringen for at styrke Danmark som produktionsland”. Til dette billede passer ordet industri tilsyneladende ikke længere.

Som begreb er industrisamfundet sendt på pension.

Industrihistoriens betydning

I denne bog er historien om det danske industrisamfund fortalt med udgangspunkt i Den nordiske Industri-, Landbrugs- og Kunstudstilling i 1888. Det har især handlet om ting og teknologi, og der er lagt mere vægt på hverdagen end på kriser og store begivenheder. Historien kunne selvfølgelig have været fortalt på mange andre måder.

Traditionelt er der skrevet mange bøger om danske industrivirksomheder med udgangspunkt i, hvad der foregik på ledelsesgangene. Disse værker om enkelte virksomheder er i familie med biografier om virksomhedsledere og andre markante personligheder, hvoraf de bedste som Stormogulen om C.F. Tietgen giver indsigt i hele tidens tankesæt. Andre værker fokuserer på arbejdsvilkår og arbejdskamp, mens det i de senere år har været en trend at beskæftige sig med de fortællinger, vi skaber i og omkring virksomhederne, og hvad de betyder for virksomhedernes ageren. Nogle industri- og erhvervshistorikere tager udgangspunkt i statistik, mens atter andre interesserer sig for bygninger og de materielle levn eller for erhvervspolitikkens betydning.

Uanset vinklen på industrien og erhvervslivets historie er det en tendens, at den fylder relativt lidt i de traditionelle danmarkshistorier. Det er ærgerligt, for det betyder meget i de flestes hverdag, hvilke varer der produceres og kan købes til en overkommelig pris, hvordan arbejdspladsen fungerer i dagligdagen, hvilket arbejde der er at få, og hvilke begreber og forestillinger der præger vores tænkning. Det betyder også meget, hvilken fortolkning af industri- og erhvervshistorien vi lægger til grund, når vi forestiller os fremtiden og tænker og taler om ny teknologi.

Industrihistorie er ikke kun historien om kendte virksomheder, men også om ukendte fabrikker, der fremstiller mange af de ting, vi bruger i det daglige. Mange danskere har spist med Dansk Forsølvnings Anstalts bestik på færger, hospitaler, restauranter og derhjemme uden at have hørt om fabrikken. Det var en mellemstor virksomhed, der lå i København fra 1880 til 1972. Stigende konkurrence fra masseproducerede udenlandske bestik satte en kæp i hjulet kort før 100-årsjubilæet.

|| Privateje

Videre læsning

Boje, Per: Vejen til velstand – marked, stat og utopi: om dansk kapitalismes mange former gennem 300 år. Syddansk Universitetsforlag 2014

En serie om, hvorfor Danmark blev rigt, men ikke rigere. Det udkomne bind handler om perioden 1730-1850.

Dansk industri efter 1870. Syddansk Universitetsforlag 1988-2008.

En bogserie, hvori industrihistorikere som Hans Chr. Johansen, Ole Hyldtoft og Per Boje udfolder industriens historie.

Dybdahl, Vagn (red.): Håndværkets kulturhistorie. Håndværksrådet 1982-84.

Et velskrevet populærvidenskabeligt værk i fire bind.

Harnow, Henrik: Danmarks industrielle miljøer. Syddansk Universitetsforlag 2011

Et geografisk inddelt opslagsværk om industrikulturens bygninger og anlæg. Bogen giver et fint overblik.

Nevers, Jeppe: Det produktive samfund. Seks kapitler af industrialiseringens idéhistorie. Syddansk Universitetsforlag 2013

Er man interesseret i en begrebs- og idéhistorisk tilgang til industrisamfundets historie, kan man begynde her.

Nielsen, Axel (red.): Industriens historie i Danmark. Gad 1943-44

Et industrihistorisk standardværk om perioden frem til 1870.

Opfindelsernes Bog

Opslagsværket i fire udgaver fra 1870’erne til 1920’erne er det rene slaraffenland for teknologiinteresserede. Stol dog ikke alt for meget på oplysninger om opfindere og årstal, men læs de tidlige udgaver for at få et kulturhistorisk indblik.

På 100danmarkshistorier.dk findes den omfattende litteratur, som forfatteren har anvendt til at skrive bogen, ligesom der er noter til bogen.

100 danmarkshistorier

Danmarks historie serveret i små og overkommelige bidder. 100 forskere fra landets universiteter og museer tager i 100 bøger a 100 sider fortiden under kærlig behandling og fortæller med vid, humor og kløgt om det, der var. Og det, der er.

100 danmarkshistorier finder du på en række platforme:

Spil med i MegaNørds app Dyst!, og dyst med vennerne om Danmark og dengang.

Besøg danmarkshistorien.dk, og oplev fortiden gennem artikler, film og kilder.

Kig forbi HistorieLab.dk, der arbejder med historiske temaer. Især for grundskolen.

Mød op på Folkeuniversitetet, og hør foredrag med forfatterne.

Læs med i Politiken.

A.P. Møller Fonden har støttet projektet og gjort det muligt at udgive og formidle de 100 danmarkshistorier.

Find info på 100danmarkshistorier.dk

Industri på udstilling

© Louise Karlskov Skyggebjerg og

Aarhus Universitetsforlag 2017

Serie: 100 danmarkshistorier

Forlagsredaktion: Peter Bejder

Tilrettelæggelse, sats og omslag:

Camilla Jørgensen, Trefold

E-bogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978 87 7184 475 7

Projektet 100 danmarkshistorier er støttet af A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

Projektets styregruppe: Thomas Bloch Ravn (Den Gamle By), Thorsten Borring Olesen (Aarhus Universitet), Peter Brunbech (HistorieLab), Mette Frisk Jensen (danmarkshistorien.dk), Søren Hein Rasmussen (MegaNørd), Torben Kjersgaard Nielsen (Aalborg Universitet), Ulrik Langen (Københavns Universitet), Bo Lidegaard (dr.phil., forfatter), Camilla Mordhorst (Nationalmuseet), Lars Boje Mortensen (Syddansk Universitet), Keld Møller Hansen (Danmarks Borgcenter), Hans Schultz Hansen (Rigsarkivet), Nils Arne Sørensen (Syddansk Universitet) og Sten Tiedemann (Folkeuniversitetet i Aarhus)

Læs mere om projektet på 100danmarkshistorier.dk

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk