100 danmarkshistorier

Bertel Nygaard

Aarhus Universitetsforlag

Paris var civilisationens og revolutionens hovedstad, der satte kursen for forandringen i det øvrige Europa. Sådan havde det været under revolutionen i 1789 og under Julirevolutionen i 1830, der bragte Louis-Philippe til tronen. Sådan var det atter i 1848, da pariserne jog ham bort igen. Her udsnit af Place du Carrousel kort efter revolutionen i 1848.

|| Indgravering efter tegning af A. Potémon/ritzau

Skumringstid

Demonstrantrifler lynede under aftenhimlen på Place du Carrousel den 24. februar 1848. To heste og en stalddreng, der forberedte kong Louis-Philippes flugt fra det parisiske slot Tuilerierne, var dræbt. I slotshavernes anden ende havde kongen netop abdiceret, og på hans efterhånden fyldige legeme var uniformen skiftet ud med en diskret overfrakke. Den nye revolutions alvor var begyndt at dæmre for ham.

Sytten et halvt år tidligere var Louis-Philippe (1773-1850) selv blevet båret frem til magten under Julirevolutionen mod det stærkt konservative Bourbonmonarki. I begyndelsen af 1830’erne blev han hyldet som ‘folkekongen’, der ville knytte nationens modstridende klasseinteresser og politiske spændinger sammen til en enhed i frihed og fremskridt. Ret hurtigt viste han sig dog som konge for de rigeste dele af borgerskabet snarere end for det jævne folk.

Som han denne aften med sit lille følge sneg sig ud af Tuilerihavernes bagindgang og frygtsomt betrådte den imposante Place de la Concorde, kunne han næppe undgå at skænke sin forgænger Louis Capet en tanke. Det var den afsatte Ludvig 16. (1754-1793), der havde mødt sin skæbne under guillotinens skær på netop dette sted et halvt århundrede tidligere. Det var i 1793 – midt under de epokegørende revolutionære rystelser, som Frankrig nu syntes ikke blot at ville gentage, men ligefrem at overgå. De historiske genfærd blev gysende livagtige i tusmørket.

De nationalgardister, der havde sluttet sig til de revolutionære, var også til stede på Place de la Concorde. Men før nogen nåede at gribe ind, sad den royale flok i tre lette diligencer, ilende mod vest – ud af storbyen. I modsætning til sin forgænger formåede Louis-Philippe at undslippe landets nye revolutionære magthavere. Forklædt som William Smith, britisk gentleman med briller og stort halstørklæde, flygtede han nogle dage senere med skib fra Le Havre til Newhaven i det roligere Storbritannien. Han kunne nu leve sin sidste tid i politisk eksil.

Det var formentlig ikke endt sådan, hvis den franske konge havde vist sig mere imødekommende over for oppositionen, der i begyndelsen ret forsigtigt havde anmodet om liberale reformer ved en stribe middagsselskaber med politiske skåltaler. De fattiges utilfredshed under den europæiske fødevarekrise og enorme inflation i årene 1846-47 havde heller ikke peget mod revolutionære løsninger, men lå nu og ulmede, efter at styret havde forspildt sin chance for at være imødekommende.

Den aldrende monark og hans regering undervurderede fælt protestbevægelsen og forsøgte at slå den ned med simple midler – først med forbud, så med prygl og geværskud. Det hjalp ikke: Demonstranter døde og blev såret i hobetal, men i stedet for at forsvinde blev de flere, vredere, stærkere og mere radikale. De bar deres regeringsmyrdede martyrer gennem gaderne og formulerede nye demokratiske og sociale krav. Forandringen, der længe havde ligget i luften, blev til et revolutionært legeme og rakte pludselig ud mod gennemgribende samfundsforandringer, som få uger før havde været nærmest utænkelige. Og revolutionen nåede vidt ud over Frankrigs grænser – også til Danmark.

Fra Paris til København

Februarrevolutionen beseglede det franske monarkis skæbne, men indvarslede samtidig det gamle Europas fald i én stor fejende bevægelse. I marts bredte revolutionerne sig til det store Habsburgmonarki og Det Tyske Forbunds medlemsstater. Via de tyske stater forplantede kravene om forandring sig til den danske helstat, der siden fredsslutningen i 1814-15 oven på Napoleonskrigene havde forenet kongeriget Danmark (dvs. det nord for Kongeåen) med hertugdømmerne Slesvig, Holsten og Lauenborg mod syd. De to sidste var desuden medlemmer af Det Tyske Forbund.

I den danske helstat førte de nye europæiske tendenser til en opblussen af to ældre forbundne stridigheder: Den ene handlede om forfatningsreformer, dvs. overgangen fra enevælde til et konstitutionelt monarki. At gøre Danmark til republik var der stort set ingen, der talte om. Den anden stridighed drejede sig om overgangen fra de gamle kludetæppestater – holdt sammen af en konge eller kejser i toppen – til moderne nationalstater, der skulle tage udgangspunkt i fælles sprog, kultur og historiske traditioner.

Man kunne såmænd godt være nationalt dansk uden at være tilhænger af enevældens afvikling. Præsten og digteren N.F.S. Grundtvig (1783-1872) var det kendteste eksempel. Man kunne også kritisere den enevældige styreform uden at være nationalist – et standpunkt, der tidligere havde kendetegnet den liberale opposition, som dele af især de lidt ældre liberale endnu holdt fast ved, og som den nye, spirende demokratiske venstrefløj insisterede på. Men de toneangivende dele af den liberale bevægelse, som eftertiden har navngivet ‘de nationalliberale’, knyttede i 1848 de to elementer tæt sammen i det samme begreb: folket. Og deres væsentligste modstandere i begyndelsen af 1848 var den gamle enevældes støtter, der så den nationale agitation som en undergravning af samfundet. Nationalisternes konservative modstandere kunne også pege på, at det nationale krav ikke skabte andet end ufred i hertugdømmerne under den danske helstat: Når danske nationalister kunne tale for et ‘Danmark til Ejderen’, dvs. en dansk nationalstat bygget på kongeriget og hele Slesvig, når kræfter i både Slesvig og Holsten talte for et udeleligt Slesvig-Holsten, og når tyske nationalister udlagde den udelelige region som tysk, var der lagt i kakkelovnen til blodig konflikt.

Om lidt går det løs. En karakteristik af året 1848 fra det danske satireblad Corsaren.

|| Corsaren 1849

Belært af sine franske og tyske kollegers ydmygelser gav den nyindsatte kong Frederik 7. (1808-1863) hurtigt efter for de københavnske stemninger: Han afsatte den gamle enevoldsregering, dannede et nyt ministerium med deltagelse af fremtrædende liberale reformvenner, erklærede sig for konstitutionel monark og gav ordre til at mobilisere kongerigets tropper til blodig kamp mod de slesvigholstenske rivaler.

Diskussionen om en ny forfatning var ganske vist allerede begyndt under søvnige former ved den gamle kong Christian 8.s død (1786-1848) i januar. Det var den gamle konge, der i sine sidste måneder havde taget initiativ til forfatningsændringer for at redde den haltende helstat. Men de europæiske revolutioners udbrud kun få uger efter Christians død ændrede grundlovsarbejdet fundamentalt. Revolutionerne søndersprængte de gamle rammer for, hvad der kunne tænkes og siges, og hvem der kunne diskutere. Nye befolkningsgrupper og politiske standpunkter trængte sig på i de europæiske diskussioner, ofte højlydt råbende i et sprog, der hidtil havde været så godt som uhørt. Bønder og arbejdere – ja, selv enkelte kvinder – begyndte at hæve deres utrænede røster, og fra kolonierne kom der nyt om sorte slavers opstand og frigørelse.

De tidligere ekstremistiske, marginale politiske standpunkter kunne nu være almindeligt accepterede holdninger, hvis ikke de allerede var blevet gammeldags eller endda reaktionære. ”I en orkanmæssig Storm farer Tiden frem,” bemærkede den 77-årige provst i Lyderslev på Sydsjælland, Wolf Frederik Engelbreth (1771-1862), til sin gamle ven J.P. Mynster (1775-1854), der havde været præst i nabosognet, men nu var biskop i København. Stormen, fortsatte Engelbreths brev, ”river Alting med sig, og kuldkaster Statsindretninger, som syntes at staae Klippefaste; og see: de henveires som Avner.”

Historien hastede mod nye, ukendte tider. Nok bød store, markante fortilfælde sig til – fx Romerrigets fald og Den Franske Revolution – men denne gang så det endnu værre ud. Hvad skulle der blive af alt det gamle og ærværdige? Fremtiden stod nu vidt åben: løfterigt lokkende og frygtindgydende ukendt.

I fred og fordragelighed?

Under de betingelser kunne der ikke længere være tale om en justering af de politiske institutioner på det gamle samfunds grundlag, gennemført af en lille skare velansete mænd fra eliten, sådan som Christian 8. og hans embedsmænd havde forestillet sig. I stedet kom det til en tilspidset social kamp, hvor hver klasse og hvert partistandpunkt søgte at fremstille sig som den sande forsvarer af folkets interesser. Grundloven af 1849 blev formet af denne strid. Lovgiverne skulle finde den rette balance: Man måtte give indrømmelser til revolutionernes nye, demokratiske dagsordener, men af hensyn til den politiske stabilitet og den historiske kontinuitet søgte man samtidig – ofte mere diskret – at dæmme op for det demokratiske. På den ene side udvidede man skaren af stemmeberettigede langt ud over, hvad nogen havde forestillet sig ved indgangen til 1848, mens man på den anden side stadig holdt kvinder, de fattigste og de yngste udenfor. Endelig stækkede man den folkelige indflydelse ved over Folketinget at indføre et øvre kammer, Landstinget. Her var adgangen forbeholdt ældre og mere velstillede.

Det er den grundlov, der endnu i dag gælder for Danmark – med få, men vigtige, justeringer i 1915 og 1953. Vi har ikke længere simpelt flertalsvalg i enkeltmandskredse (kendt fra det engelsktalende udland som ‘the winner takes it all’). Kvinderne og de fattige mænd har fået stemmeret. Og monarkens politiske rolle tolkes i dag som rent symbolsk. Men i hovedsagen bygger også nutidens danske stat og lovværk videre på den gamle tekst.

Folkekongens forvandlinger: Louis- Philippe i fortid, nutid og fremtid – fra venlig til vranten til rasende. Tegning fra 1834 af fransk karikaturmester.

|| Honoré Daumier

At understrege forbindelserne mellem de europæiske revolutioner og den danske grundlov er en smule kættersk. Oftest har man i tilbageblik lagt vægt på, at enevældens afskaffelse i Danmark foregik ved en mindelig overenskomst mellem konge og folk. Samtidig har man typisk understreget, hvor karakteristisk dansk dette var – i skarp modsætning til det revolutionære udland. Den socialdemokratiske statsminister Poul Nyrup Rasmussen (1943-) opsummerede denne traditionsstærke opfattelse under sin grundlovstale i 2002: ”Vi fik vores grundlov på fredelig vis og ikke gennem blodige revolutioner. Netop det siger meget om os danskere. Vores evne til at tale om tingene. Vores evne til at samarbejde.” Hans efterfølger på statsministerposten, Venstres Anders Fogh Rasmussen (1953-), lagde på mange områder nye politiske former for dagen, men det var svært at se væsentlig uenighed mellem deres tolkninger af 1849-grundloven. ”I modsætning til andre lande fik Danmark sin frie forfatning i fred og fordragelighed,” sagde Fogh Rasmussen i sin grundlovstale samme dag.

Centralt i begge statsministres udlægning stod forbindelsen mellem den danske mindelighed og det demokratiske. Det blev betonet i 2008 i den demokratikanon, som blev udarbejdet på Fogh Rasmussen-regeringens initiativ. Her blev Junigrundloven karakteriseret som Danmarks ”første demokratiske grundlov” – og dermed betragtet dels som kulminationen på en lang udvikling fra det antikke Grækenland og Jyske Lov i 1241, dels som grundlæggelsen af det moderne demokrati.

Men fredeligheden, det særegent dansk-nationale og det demokratiske i Junigrundloven fra 1849 kalder på modsigelse. Man undgik ganske rigtigt barrikadekampe i Københavns gader, men enevældens afvikling var tæt knyttet til den ganske blodige Treårskrig (1848-50) om magten i hertugdømmerne syd for Kongeåen. Selv om Junigrundloven var et politisk brudpunkt i dansk historie og lagde grunden til væsentlige diskussioner om demokrati som et aktuelt perspektiv, er det også med god grund omstridt, om den i sig selv kan betegnes som demokratisk. Og hvad der måske er allervigtigst i et historisk perspektiv: For de samtidige var de danske udviklinger slet ikke så nydeligt eller skarpt adskilt fra det konfliktfyldte europæiske udland, og udfaldet var langtfra så givet, som det kan se ud i tilbageblik.

I bogen vil jeg understrege forbindelserne mellem revolution og grundlov, især de nye demokratiske kriterier for politik, der tittede frem i 1848-49 og siden fik så stor betydning. De europæiske revolutioner gav nye, langtrækkende politiske muligheder. Og under de omstændigheder opstod nye måder at tænke og tale politisk på. De indgik siden i opbygningen af en demokratisk politisk kultur.

Men tag ikke mit ord for det. Følg selv med tilbage til begivenhederne. Vi begynder på en kølig martsaften i det indre København.

Mænd i kjole og hvidt – og med ordener og bånd, hvor det sømmer sig. Her ses et udsnit af Den Grundlovgivende Rigsforsamling på Christiansborg, afbildet retrospektivt af Constantin Hansen (1804-1880). Det er grundlovsforfatteren D.G. Monrad (1811-1887) i forgrunden. Til hans venstre side gestikulerer krigsminister A.F. Tscherning (1795-1874), og bag dem begge står lensgreve A.W. Moltke (1785-1864), premierminister i Martsministeriet 1848, med lovteksten i hånden. Ikke alle på maleriet betød lige meget.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot (foto: Ole Haupt)

Voksne danske drenge

Teatersalen var muntert dekoreret. Kun otte dage før havde der været premiere på pantomimen Kæmpehønen i Tivolidirektør Georg Carstensens nyåbnede modgift mod københavnernes vintertristesse: forlystelseshuset Casino i Amaliegade, nær Sankt Annæ Plads. Men mandag aften den 20. marts 1848 lød der alvorstoner fra hundredtallige mandestruber i salen: Danmark dejligst, vang og vænge, sang de i fællesskab om landet, ”hvor de voksne danske drenge / kan i leding gå / mod de sakser slaver vender / hvor man dem på togt hensender.”

Nu så det ud til, at de voksne danske drenge måtte i krig igen. Slesvigholstenske oprørere ville løsrive hele området syd for Kongeåen og flå det danske rige itu, lød det på vandrørene. Derfor havde arrangørerne fremskyndet det store offentlige møde, da de samme morgen havde modtaget nyt fra Kiel med postdamperen Copenhagen. Der var ingen tid at spilde.

Sangen klingede af. To herrer bevægede sig op til scenen, fulgt af tusinder af vågne publikumsøjne. Under en krans af kridhvidt hår hævede skibsreder og nationalbankdirektør L.N. Hvidt (1777-1856) sin gammelmandsrøst for en kort politisk orientering: To dage forinden havde man afholdt fælles forsamling for slesvigske og holstenske stænderdeputerede i Rendsborg. På mødet havde man angiveligt nærmest enstemmigt forlangt grundlæggelsen af en selvstændig slesvigholstensk stat, løsrevet fra Danmark og i stedet underlagt Det Tyske Forbund. Rendsborgforsamlingen skulle endda have etableret en provisorisk komité til at føre programmet ud i livet, men havde dog – som et halvkvædet udtryk for besindelse – også besluttet først at sende en deputation til København for at forelægge kongen det ultimative krav.

Forfærdende nyt! Og spørgsmålet lå i luften: Hvem skulle på dansk side imødegå truslen? Det var den gamle enevoldsregering. I årevis havde denne regering nølet i striden mellem det danske og det tyske inden for helstaten, hævdede Hvidt og hans meningsfæller. Med udsigt til væbnet kamp måtte der unge, friske og virkeligt nationale kræfter til.

Jubel og vilje

Efter Hvidts tale blev scenen overladt til en af de fremmeste repræsentanter for den yngre generation: Orla Lehmann (1810-1870). Han var 37 år, karismatisk og godt begavet. Han var jurist af uddannelse og den kendteste talsmand for den unge liberale opposition, som var vokset frem siden begyndelsen af 1830’erne. Det var ham, der i 1842 havde formuleret slagordet ‘Danmark til Ejderen’. Og så var han en formidabel folketaler, når situationen kaldte på det. Det gjorde den nu.

Han trådte skam ikke på scenen som taler, sagde han med passende ydmyghed, men tværtimod som ”dansk Mand”. Hans ærinde var alene at opregne ”Situationen saaledes som den foreligger og i verificerede Kjendsgjerninger”. Efter mange års uforskammet slesvigholstensk agitation mod Danmark havde man nu rejst kravet om Slesvigs løsrivelse fra den danske stat. Der havde allerede været uroligheder og mytteristemning i flere af hertugdømmernes militærforlægninger, fortalte han. Ja, disse kendsgerninger pegede endda på, at Rendsborgs fæstning sandsynligvis allerede var på oprørernes hænder.

Konklusionen var indlysende: ”Med saadanne Kjendsgjerninger for Øie ville derfor vistnok selv de Besindigste og Forsigtigste maatte indrømme, at vi staa ligeoverfor et Oprør, hvis vedkjendte Formaal er det danske Riges Opløsning.” Det kaldte på resolut handling – og på begejstring: ”Tærningen er kastet, og hvor store end de Farer ere, som fra alle Sider omleire os, saa er det dog med Jubel, jeg hilser Afgørelsens Stund.”

Jubel, ja. Situationen kaldte nemlig ikke på ”Begavelse” eller på ”Besindighedens Maske,” understregede Lehmann. Dermed mente han, at man fra dansk side alt for længe havde lyttet og afventet eftertænksomt, mens den slesvigholstenske fjende og tyskheden mobiliserede til krig – et forræderi maskeret som besindighed! Der var derimod akut behov for en begejstret fællesvilje. For ”én stærk Villie er mægtigere end tusinde villieløse Mennesker.” Og gennem den viljestærke handling ville sejren blive bragt i hus. De voksne danske drenge skulle atter på togt.

Orlas grande parole

På 10-15 minutter talte Lehmann sig op nær ekstasen. ”Man har vistnok endnu aldrig her i vore offentlige Forsamlinger hørt et saa uforbeholdent Sprog,” bemærkede Kjøbenhavnsposten i sin reportage. Talen var et oratorisk mesterværk, præcist tilpasset forsamlingen og øjeblikket. Lehmann udførte den kunst, han selv havde hyldet flere år tidligere i et brev til sin kommende svigermor, Bolette Puggaard: ”spille Klaveer […] paa Menneskesjæle” for at fremme udviklingen i staten som ”det største Kunstværk, der gives paa Jorden.”

Han mærkede også selv sit retoriske overtag i Casino. ”Din Orla har la grande parole,” skrev han nogle dage senere til sin tuberkuloseplagede viv Marie – som han kaldte Maria ligesom den hellige jomfru. Nogle uger før havde han ledsaget hende og datteren Margrethe til et kurophold ved Pisa, men ved nyheden om Christian 8.s død drog han hjemad for at tage del i den politiske strid. Denne mandag aften i Casino, skrev Lehmann om sig selv, ”var der Klang i hans Stemme, og en saa dyb, saa mægtig Resonnans i den store Forsamling, at det er det mest storstilede Skue, hvortil jeg har været vidne.” Orla var godt tilfreds med, hvad Orla havde udrettet.

Det var ikke kun selvbeundring. Talen fik afgørende virkning på forsamlingen. Efter en debat, der tydeligt viste både de dansk-nationales overvægt i salen og deres store entusiasme for sagen, læste Hvidt et forslag op. Fem korte udtalelser skulle præsenteres for kongen dagen efter. Hovedbudskaberne var, at kongen måtte fastholde Slesvig på danske hænder, at den kommende grundlov måtte bygge på ”en i Sandhed folkelig Valglov”, og at en ny regering af friske, nationale og liberale mænd måtte erstatte det gamle, hvidhårede ministerium. Forsvaret af nationen blev således knyttet til de forestående forfatningsændringer, hvor folket måtte bemyndiges – dog uden nærmere angivelser af, hvem man regnede med til folket, eller hvilke former folkets bemyndigelse skulle have.

Der blev lyttet til resolutionerne med spidse ører og tilbageholdt åndedræt. Efter hvert punkt rungede et tusindtalligt mandskor: ”Ja!”

Fortvivlelsens Selvhjælp

Tidligere samme aften var et lignende budskab udgået fra Københavns Borgerrepræsentation til oplæsning for den nye konge næste dag. Også i den forsamling havde Lehmann været den dynamiske kraft. Enkelte havde manet til besindighed, men var blevet overdøvet og nedstemt af de lehmannske alarmklokker: ”Vi anraabe Deres Majestæt om ikke at drive Nationen til Fortvivlelsens Selvhjælp.”

En fandens folketaler. Orla Lehmann i aktion kort efter det første stormøde i Casino i 1848.

|| Corsaren 1848

Fortvivlelsens Selvhjælp! Det var revolutionens trussel, der blev kørt i stilling. Næppe fordi Lehmann havde planlagt at stille sig i spidsen for en revolutionær bevægelse, men snarere fordi det var en taktisk fordel at henvise til den helt aktuelle revolutionære situation, der på europæisk plan havde givet sig udslag i det ene voldsomme regimeskift efter det andet. Formuleringen var da også så tilpas behændig, at Lehmann og bevægelsen selv kunne spille en tvetydig rolle på begge sider af de imaginære københavnske barrikader: både bekymrede, kongetro fædrelandsvenner og – hvis situationen skulle kræve det – drabelige revolutionære efter franske og tyske forbilleder. Midt i den ophedede situation kunne det være svært at se forskel.

Lehmann afviste senere, at formuleringen var ment som en trussel om at iværksætte en omvæltning. Men uanset hans hensigt fik ordene revolutionær virkning. Allerede den næste dag var enevældens skæbne beseglet, og den danske forfatning stod pludselig tegnet i et nyt og betydeligt mere demokratisk skær.

Forløbet kunne næsten se ud, som fulgte det en drejebog, skrevet af Lehmann og hans politiske kampfæller. Kigger man grundigt efter, viser mistanken sig slet ikke så malplaceret endda.

Politisk spin i Casino

Det slesvigholstenske oprør mod Danmark var i fuld gang, og netop derfor var der ingen tid at spilde, forstod man på Hvidt og Lehmann i Casino. Men det, Hvidt fremlagde som tørre oplysninger, og Lehmann præsenterede som ”verificerede Kjendsgjerninger”, levede ved nærmere eftersyn ikke helt op til betegnelserne. Af den blanding af kendsgerninger og rygter, der florerede i København om morgenen den 20. marts, sammenstrikkede de en fortælling, som tjente deres umiddelbare politiske formål. Det var et dygtigt eksempel på, hvad man i dag ville kalde spin.

Korrekt var det ganske vist, at slesvigholstenske røster i forlængelse af de tyske Martsrevolutioners demokratiske og nationale begejstring formulerede ret vidtrækkende krav om løsrivelse fra Danmark. I Kieler Korrespondenz-Blatts udgave fra lørdag den 18. marts, som ankom til København netop mandag morgen den 20., rejste den demokratisk sindede redaktør Theodor Olshausen (1802-1869) krav om ”Slesvig-Holstens konstituering som én stat, uafhængig af Danmark og dansk indflydelse” og om ”denne hele og udelte stats tilslutning til Det Tyske Forbund.” Det var sandsynligvis herfra, at Hvidt hentede formuleringer til sin politiske redegørelse i Casino mandag aften.

Det var også sandt nok, at der lørdag aften i Rendsborg var blevet holdt møde mellem 70 slesvigske og holstenske stænderdeputerede. Her havde man nedsat et tremandsudvalg til at lede den videre proces, ligesom man var blevet enige om at sende en deputation til kongen i København. Olshausens standpunkt havde derimod vundet støtte på et andet møde i Rendsborgs teater, hvor blandt andre 100 soldater fra den lokale garnison stod som medunderskrivere. Der var røre i Slesvig og Holsten, og det var ikke usandsynligt, at det ville vokse til mere.

De danske liberale ledere gik imidlertid meget let hen over det forhold, at de stænderdeputeredes forsamling faktisk havde afvist Olshausens standpunkt. Efter 11 timers svære forhandlinger var de nået frem til det noget mere moderate krav om slesvigholstensk samling. I stedet for en selvstændig stat krævede de først og fremmest en sammenlægning af begge hertugdømmers stænderforsamlinger, en fælles slesvigholstensk forfatning og Slesvigs optagelse i Det Tyske Forbund – på linje med Holsten, der siden 1814 havde været medlem af Det Tyske Forbund og var underlagt den danske helstat. Det var bestemt ikke ubetydelige krav, og det stred imod Casinobevægelsens linje i København. Men det betød, at de to hertugdømmers stænderdeputerede netop undlod at kræve den løsrivelse fra Danmark, som ifølge Hvidt og Lehmann var deres hovedmål. Og det var stændermødets betydeligt mindre oprørske krav, den lille slesvigholstenske deputation skulle meddele kongen i København. At der samtidig var afholdt et andet møde i forbindelse med en underskriftindsamling blandt utilfredse borgere i Rendsborg, varslede ganske vist ilde for rigsenheden mellem Holsten og det danske kongerige, men kunne næppe i sig selv karakteriseres som et oprør. Snarere end en samlet slesvigholstensk oprørsfront var der tale om dyb uenighed, der ikke kun angik forholdet til den danske helstat, men også de indbyrdes relationer mellem samfundsklasserne og forskellige politiske strategier i slesvigholstenernes egne rækker.

Men i København havde Lehmann og venner brug for et slesvigholstensk oprør. Så de fremmanede forestillingen om et oprør.

Taktikmøde i Købmagergade

Handlede de ledende folk på det københavnske Casinomøde da i god tro? Der er ingen tvivl om, at de oprigtigt troede på deres eget politiske projekt, herunder at de ville forsvare det danske i Slesvig mod et slesvigholstensk oprør. Men de var også oplyst om, at et egentligt oprør i Holsten endnu ikke var blevet til virkelighed under lørdagens møder i Rendsborg. På selve Casinomødet blev deres fremstilling af de slesvigholstenske forhold imødegået af den holstenske departementschef i Generaltoldkammeret, Karl Philipp Francke (1805-1870). Han havde holstenske kontakter og vidste derfor besked om forløbet i Rendsborg. Hans oplysninger var dog ilde hørt på Casinomødet. Uheldigt for Francke var det også, at han måtte tale på tysk. Det var overhovedet ikke populært. Så det var let for de andre talere at affærdige hans indvendinger.

Afslørende er det også at læse indenad i den udgave af de yngre danske liberales hovedorgan med det sigende navn Fædrelandet, som udkom mandag eftermiddag – nogle timer efter postdamperen Copenhagens ankomst og før aftenens møde i Casino. I den artikel finder man en afmålt og tendentiøs, men dog faktuelt langt mere korrekt gengivelse af de slesvigholstenske udviklinger, end Hvidt og Lehmann leverede samme aften.

Artiklen, formentlig skrevet af bladets redaktør Carl Ploug (1813-1894), blev til på baggrund af et hasteindkaldt møde mellem de førende unge liberale på Fædrelandets redaktionskontor i Købmagergade. Her besluttede man at fremrykke det offentlige møde i Casino, som egentlig skulle have været holdt onsdag aften, til samme aften. Det var ved samme lejlighed, at Lehmann hastigt nedkradsede den korte skrivelse om fortvivlelsens selvhjælp, som borgerrepræsentationen vedtog senere samme dag. Det var med andre ord på dette tidspunkt, at de unge liberale fastlagde deres taktik. Det var her, de strikkede rygter og kendsgerninger sammen til en fortælling om et slesvigholstensk oprør.

Ren improvisation var det ikke. Allerede om lørdagen – mens udfaldet af Rendsborgmødet endnu var ukendt i København – havde Carl Ploug skrevet til kredsens vigtigste politisk allierede i Sønderjylland, Laurids Skau (1817-1864): ”Vi maae nu see, hvad Schl[eswig-]H[olstenerne] foretage sig idag i Rendsborg. Gjør de noget Galt, saa er det maaske Godt, thi vi faae da Stemningen her ophidset og kunne bestorme Kongen.” Det drejede sig for denne kreds om – som Lehmann havde formuleret det over for sin kone allerede i februar – at ”stille sig i Spidsen for Bevægelserne” og ”kjækt og resolut […] gribe Leiligheden.” I Lehmanns private breve kan man læse, hvordan han pressede på for kække og resolutte handlinger, så man ikke blot kunne erobre politiske magtpositioner, men også begynde at omforme rammerne for politik.

De nationalliberales interesse i en slesvigholstensk opstand var heller ingen hemmelighed for kritikerne. Den tidligere redaktør af satirebladet Corsaren, Meïr Goldschmidt (1819-1887), havde allerede inden begivenhederne hvast bemærket: ”Intet kan redde de Ultradanske som Parti og skaffe dem Ret, uden hvis Schleswigholsteinerne faae bragt Oprør eller Uroligheder tilveie.” Selv mente Goldschmidt, at nationale stridigheder ville være til skade for freden, friheden og den jævne befolkning i alle dele af helstaten.

Ploug, Lehmann og den ledende liberale skikkelse D.G. Monrad stod med andre ord klar til at udnytte ethvert fejlskridt hos fjenden til egen politisk vinding. Og når slesvigholstenerne så ikke begik det afgørende fejlgreb, de københavnske liberale havde håbet på – ja, så måtte disse snarrådige liberale alligevel agere, som var det sket.

Alt imorges udført

Ved middagstid næste dag, den 21. marts 1848, samledes demonstranter ved rådhuset på Nytorv for at gå i optog ad Strøget til Højbro Plads og videre til Christiansborg Slot. Kongen skulle præsenteres for borgerrepræsentationens petition med de krasse slutord om fortvivlelsens selvhjælp. ‘Folketoget’ har man siden kaldt det, og man har forbundet det med romantiske forestillinger om ‘Ånden fra 48’ – den pludselige vækkelse af folket til fælles bevidsthed og deltagelse i nationens offentlige liv. For mere konservative iagttagere i samtiden lignede det snarere et pøbeloptog, der blev anført af uansvarlige elementer blandt de oplyste dele af folket.

På Christiansborg havde man vejret de nye politiske vinde. Hvidt og andre pæne folk fra demonstrationens fortrop blev høfligt modtaget af Frederik 7. og den nærmeste embedsmand, C.E. Bardenfleth (1807-1857). Efter at have fået borgerrepræsentanternes resolution læst op leverede kongen med fast røst det svar, han og Bardenfleth havde forberedt samme formiddag: ”Det glæder mig, at vore Anskuelser stemme saa ganske overeens, thi det, De ønsker, mine Herrer, er alt imorges udført.” Det gamle ministerium var afsat, og kongen og den gamle regering havde taget initiativ til en generalmobilisering af alle ikke-holstenske soldater for at sikre Slesvigs fortsatte tilknytning til Danmark. Enheden mellem det danske folk og kongen kunne atter bekræftes.

Bag den nye konges beredvillighed lå dog tunge overvejelser. I Kongehusarkivet ligger hele fem udkast til kortfattede svar på borgerrepræsentationens henvendelse, alle nedfældet med kongens egen håndskrift i timerne op til folketoget. Her kan man læse en dramatisk holdningsændring, der fandt sted i løbet af få timer. De tidligste udkast bekræfter kongens tilfredshed med det gamle ministerium og fordømmer de ”frugtesløse Demonstratjoner”, der kun vil tjene til at styrke det slesvigholstenske oprør. Men det sidste udkast er identisk med, hvad kongen også ifølge andre beretninger svarede deputationen – altså at det gamle ministerium var afsat.

I mellemtiden havde justitsminister Bardenfleth varskoet majestæten: ”Det Svar, Deres Majestæt igaar aftes paatænkte at give Deputationen, vil i Dag ikke længere være tilstrækkeligt.” Bardenfleths notits til kongen fulgte efter en afgørende samtale bag lukkede døre med Monrad. Meget tyder på, at ikke kun folketoget til kongen, men også kongens egen reaktion på folketoget, byggede på den samme nationalliberale rygtebearbejdelse.

Han var folkelig og gemytlig, Frederik 7., men konge gad han egentlig ikke være. Formentlig ligger deri en stor del af forklaringen på, at de politiske forandringer inden for det danske kongerige kunne foregå så relativt fredeligt.

|| Odense Bys Museer

Vi er konge

Så fulgte et døgn med intense forhandlinger om en ny regeringsdannelse. Bardenfleth forsøgte at sammensætte en regering, men manglede opbakning. De nationalliberale frygtede i nogle timer at have tabt spillet om magten. Men samme morgen kom der ny post fra Holsten. Denne gang ikke mindst et kluntet formuleret brev fra prinsen af Nør (1800-1865), der advarede majestæten mod de oprørstruende liberale slesvigholstenere. Men i København førte prinsens bryske angivelse af en svarfrist på to dage til en fejltolkning: Man forstod prinsens henvendelse som en trussel om at slutte sig til det slesvigholstenske oprør. Brevet pustede dermed utilsigtet nyt liv i Casinobevægelsens linje.

Dagen efter folketoget mødtes kongen med et nyt ministerium med deltagelse af liberale førerskikkelser som Orla Lehmann, D.G. Monrad, L.N. Hvidt og A.F. Tscherning. Frederik 7. åbnede mødet og erklærede, at han betragtede sig som konstitutionel monark, og at det nu var ministeriet selv, der måtte bære ansvaret for sine regeringshandlinger. Herefter forlod han mødet og vendte ikke tilbage.

”Vi er altsaa ikke Ministre, men Konge,” bemærkede Orla Lehmann stolt til sin Maria. Kritikeren Meïr Goldschmidt kunne allerede samme dag som Martsministeriets dannelse konstatere, at ”tjenstfærdige Tunger” i København havde udbredt det falske rygte om en slesvigholstensk opstand. Derved, fortsatte han, ”vandt det ultradanske Parti den langt overveiende Deel af Folkemeningen og er ved Folkets Hjælp bragt til Statens Roer.”

Den enevældige orden var altså faldet, og en ny konstitutionel-monarkisk orden var ved at blive bygget op under nationalliberalt førerskab. Den danske ‘revolution’ var foreløbig gennemført uden en eneste voldshandling.

Den danske ‘revolution’

Var der overhovedet tale om en revolution? Kampen om den historiske fortolkning begyndte med det samme og føres den dag i dag. Lehmann og hans politiske venner havde bragt truslen om revolution i spil, men samtidig fremstillet deres egen magtovertagelse som forsvar for orden og ret imod revolutionen.

De revolutionære måtte altså være de andre. Retten og den historiske nødvendighed var udelukkende på den danske nations og dens nationalliberale talsmænds side. I et tilbageblik fra sommeren 1848 søgte Fædrelandet da også allerede at nedtone det revolutionære i martsdagene: ”Det nuværende Ministerium [dvs. Martsministeriet] er ikke blevet indsat ved nogen Revolution; den Bevægelse, som bragte det til Roret, var fredelig og lovlig, den medførte ikke mindste Forstyrrelse af den offentlige Orden og Ro.” Dermed var de nationalliberale begyndt at lægge grunden til en indflydelsesrig historisk tolkning af den begivenhed, de selv spillede en hovedrolle i.

Andre samtidige røster så i langt højere grad begivenheden som et led i den europæiske revolution. Den enevældebegejstrede Christian Molbech (1783-1857) kunne allerede på dagen for Martsministeriets indsættelse skrive til en ven, at ”vor Revolution” var ”begyndt i Gaar”. Som i Paris og de tyske storbyer var revolutionen ansporet af ”den længe mod Stat og Monarchie fiendske demokratiske og demagogiske Parti-Aand” og af snævre materielle interesser og nydelsestrang hos ”den raae Masse, som intet har at tabe, men har den stærkeste, den mest lokkende Indbildning om at vinde, ved hvilkensomhelst Forandring.” Og nok var den danske afdeling af den internationale revolution indtil nu ublodig, men i sine politiske konsekvenser varslede den en katastrofe i stil med det gamle Roms fald. Det kunne endda gå stærkt: Måske lå en dansk republik ikke mere end en måned ude i fremtiden?

Så voldsomt gik det ikke. Men Molbechs vilje til at se de store sammenhænge og ane de yderste verdenshistoriske konsekvenser fik ham til at understrege den historiske åbenhed og ufærdighed i situationen. Den samme åbenhed hjemsøgte også de nationalliberale førere, der forsøgte at identificere sig med en ikke-revolutionær folkestemning. Man kan fx se det i den tilbagevendende frygt for kommunismen, der viser sig i deres fortrolige korrespondance. Allerede på det første statsrådsmøde efter Martsministeriets dannelse advarede Lehmann mod kommunismens potentiale i de lavere klasser: Det ”Miasma [dvs. den sygdomsbærende luft] af Communisme, som var udbredt over hele Europa, ville i Husmandsclassen paa Landet finde en frugtbar Jordbund.” Derfor gjaldt det ifølge Lehmann om hurtigt at vise, at det nye styre også tænkte på husmandsklassen. Han kunne godt vifte de gamle politikere om næsen med trusler om ‘Fortvivlelsens Selvhjælp’, så længe det var opportunt, men ellers forsøgte han at dække over frygten for en indbyrdes social revolution mellem kongerigets indbyggere.

Betragter man de danske martsdage i sammenhæng med den europæiske revolutionsbevægelse, må man nærmere sige, at det lykkedes at forebygge en voldsom revolution. I tide viste man sig nemlig imødekommende over for reformer med omtrent samme indhold som det, der i andre lande var tilkæmpet på revolutionær vis. En del af forklaringen kan ligge i, at de ledende kræfter i det danske militær stod langt nærmere oppositionens førere og idealer, end tilfældet var mod syd. Afgørende var det også, at Danmarks placering i udkanten af det revolutionsramte europæiske kontinent betød, at revolutionsbølgen først sent nåede de danske kyster. Desuden kunne alle parter i helstaten iagttage de revolutionære foregangslande og lære af begivenhederne. Efter de voldsomme omvæltninger i navnlig Paris en lille måneds tid før og i Berlin blot få dage inden de danske hændelser stod det klart, at mulighederne for at holde en folkelig protestbevægelse nede med magt alene næppe ville føre til den gamle ordens sejr. Så hellere invitere bevægelsen indenfor, inden temperamenterne kom i kog.

Det særligt ‘danske’ ved de københavnske martsdage var således, at man kunne låne af resultaterne fra de europæiske kampe. I mange henseender blev de københavnske martsdage derfor ikke bestemt af Orla Lehmann, C.E. Bardenfleth, Frederik 7. eller prinsen af Nør, men på barrikaderne i Paris, Berlin og andre storbyer. Det var storbyernes revolutionære konfrontationer, der satte rammerne for, hvad der skete.

Ordet skabte, hvad det nævnte

At de overordnede rammer for handling var bestemt på europæisk plan allerede før de danske martsdage, levnede stadig en del spillerum til aktørerne på den danske scene. Den danske udvikling havde bestemt set anderledes ud, hvis ikke Casinobevægelsen med Orla Lehmann i spidsen havde formået så djærvt og betimeligt, så ”kjækt og resolut”, at sælge den tvivlsomme historie om det allerede udbrudte slesvigholstenske oprør.

Men det var kun forestillingen om den slesvigholstenske fjendes opstand, som de nationalliberale behøvede for at kunne sætte den politiske dagsorden og indgå i ministeriet. En faktisk slesvigholstensk opstand havde de ingen interesse i, for den kunne meget let komme ud af kontrol. Sådan opfattede de det selv, i hvert fald hvis man skal dømme ud fra deres handlinger. For da Martsministeriet var konstitueret, satte det sig straks for at forebygge den væbnede konflikt, som ifølge dem selv få dage før allerede var brudt ud. De nye ministre førte intense forhandlinger med den slesvigholstenske deputation, som var ankommet med damperen fra Kiel samme morgen som det fatalt misforståede brev fra prinsen af Nør. Den stakkels Francke, som var blevet drillet på Casinomødet mandag aften, sendte man nu i modsat retning for at forhandle et kompromis. Og i mellemtiden ventede man fra dansk side varsomt med at sende de mobiliserede tropper til Holsten. Der viste sig ganske vist taktiske uoverensstemmelser inden for det nye ministerium allerede i de første dage, men man synes alligevel at have forventet en fredelig løsning.

Folketoget den 21. marts, her på vej ned ad Vimmelskaftet. I hjørnevinduet øverst kan man skimte N.F.S. Grundtvig. Han nøjedes med at se på, for han havde ikke høje tanker om jævne mennesker, der lagde pres på deres konge. Først senere talte han om, hvordan ’folketiden’ nu var begyndt.

|| Grundtræk af Vor Forfatnings Historie gennem Tiderne/S. Wiskinge 1915

De nye ministre forregnede sig imidlertid. Ikke alene undervurderede de det slesvigholstenske protestpotentiale, som flere af de samme ministre ellers på Casinomødet havde pustet op til kæmpestørrelse. De underkendte også de afgørende bivirkninger af deres eget politiske spin, der til og med Martsministeriets dannelse havde fungeret som vidundermiddel.

For så snart slesvigholstenerne kunne læse i de københavnske aviser om Casinomødet og den nye, dansk-nationalistiske regering, gav det næring til holstenske rygter og politiske udnyttelser. Det lød som et ekko af det, der netop var sket i København: Stillet over for en ydre fjende rakte den slesvigholstenske venstrefløj og den ellers kongevenlige højrefløj hinanden hånden – den sidstnævnte fløj med den særlige begrundelse, at Martsministeriet var en antislesvigholstensk oprørsregering, der havde vundet magt over Frederik 7. som hertug over Holsten. Også på slesvigholstensk side gjaldt det altså om at fremstille de andre som de revolutionære og sig selv som den gode samfundsordens beskytter.

Den provisoriske slesvigholstenske regering, som man havde afvist at danne på de stænderdeputeredes møde i Rendsborg lørdag den 18. marts, blev nu til virkelighed. Og prinsen af Nør drog til Rendsborg fæstning og vandt tilslutning til sin protestbevægelse, udtrykkeligt vendt mod Martsministeriet og på vegne af den nu angiveligt ‘ufri’ helstatskonge og hertug. Det militære og politiske oprør på slesvigholstensk side var virkelighed.

De københavnske nationalliberale formåede dermed – blot med nogle dages forsinkelse – at fremme den virkelighed, de siden mandag aften havde hævdet at handle ud fra. De ville det ikke, og de anede det næppe helt, men deres Casinomyte blev, med Grundtvigs ord, lig ”et Guddoms-ord, som skaber, hvad det nævner.”

Da først det slesvigholstenske oprør var en realitet, kunne det pludselig også virke som en biting, at Casinobevægelsens ledere først havde ført befolkningen bag lyset. Nu havde man jo en krig at udkæmpe mod syd, alt imens man skulle indrette Danmark på ny.

Og da historien om det afgørende kapitel i landets historie skulle skrives, var det bekvemt nok nogle af de førende nationalliberale, der indsamlede, udvalgte og fremstillede meget af materialet. Deres sigte var ikke mindst at pege på, hvorledes netop de selv tog nationens stolte skæbne på sig i denne afgørende stund – og at give senere generationer denne forståelse. Som man vel kan forvente, så hverken de eller senere dansknationale fremstillinger noget synderligt behov for at rokke ved forestillingen om den danske folkelige enhed gennem alt for nidkære studier af forholdet mellem Casinobevægelsens bærende forestillinger og den reelle rækkefølge af hændelserne i Rendsborg, Kiel og København i martsdagene.

D.G. Monrad ville ikke give politisk indflydelse til ”den raa, uoplyste Masse”, men han endte med at gøre store indrømmelser til denne masse alligevel. Her er han afbildet i sine velmagtsdage som biskop.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot (foto: Lennart Larsen)

Avertissements-Tiden

”Fortvivlelsens Selvhjælp”! At det overhovedet kunne komme til revolutionstrusler, havde været nærmest utænkeligt få uger tidligere. Tiden, havde filosoffen Søren Kierkegaard (1813-1855) understreget et par år før, stod i den skarpeste modsætning til den lidenskabelige revolutionstid et halvt århundrede tidligere. Nu var man underlagt træghedens kraft og levede i ”Avertissements-Tiden”, hvor offentligheden higede efter sensationer, men hvor ingen virkelig begivenhed kunne indtræffe. ”Et Oprør vilde i Nutiden være det Utænkeligste af Alt.”

Det samme følte de forandringsvenlige kræfter bitterligt. Det satiriske blad Corsaren havde længe afbildet det danske folk i skikkelse af den søvnige ‘Hr. Sørensen’ med nathuen. I december 1847 måtte den reformvenlige D.G. Monrad sende et trøstende ord til sin politiske forbundsfælle Hother Hage (1816-1873), der så opbakningen til den liberale sag sygne hen. Monrad medgav, at her var ”megen Lunkenhed og Slaphed”. Men et folk måtte også undes søvn, tilføjede han, for så at mobilisere sit bedste bud på optimisme: ”Jeg har vel ikke store øjeblikkelige Forventninger, men jeg er dog sikker paa, at vi inden et halvhundrede Aar ville have en Konstitution.”

Enevældig reform

Det varede ikke et halvt århundrede. Blot en måned senere kom der skred i tingene. I hemmelighed havde kong Christian 8. og hans regering siden sommeren 1847 barslet med planer om en forfatningsreform, der skulle sikre rigets enhed. Embedsmændene arbejdede derfor – roligt, men støt – på at finde en udvej, da kongen pludselig blev syg af blodforgiftning og døde 20 dage inde i det nye år. Få dage efter, den 28. januar 1848, annoncerede regeringen så en fælles stænderforsamling for kongeriget og hertugdømmerne. Og forsamlingen skulle tilkendes ”besluttende Medvirkning ved Forandring i Skatterne og ved Finansbestyrelsen, saa velsom ved Udgivelsen af Love.”

Det var et afgørende skridt. Formuleringerne var dog bevidst upræcise. Der var ikke ét ord om, hvem der kunne stemme eller blive valgt til den nye forsamling. Tydeligt var det til gengæld, at den nye politiske forsamling ikke skulle bygge på et folk af retsligt ligestillede borgere, men på stænderne, altså befolkningsgrupper med hver deres retslige status, adelen over for de øvrige. Det mindede om de allerede eksisterende, men hidtil provinsbundne og udelukkende rådgivende stænderforsamlinger. Og mens det var klart, at den nye stænderforsamling skulle lovgive og udskrive skatter i samvirke med kongen, stod der ikke noget om kompetencefordelingen mellem stænderforsamling og konge. I stedet blev der henvist til en forsamling af ‘erfarne mænd’, der skulle udfærdige de videre detaljer. Det var den gamle enevælde, der lovede at reformere sig selv, men ikke nødvendigvis at vige pladsen for et konstitutionelt monarki og da slet ikke for et demokratisk styre.

Forfatningskrav og folkelighed

Reskriptet af den 20. januar tydede på en ”Pjalt af en Konstitution”, skrev Orla Lehmann til sin Marie. Fædrelandet hæftede sig især ved, at reskriptet ikke imødekom deres ønsker om en tættere national forbindelse mellem kongeriget og Slesvig. Både tronskiftet og det nye forfatningsreskript fik dog reformtilhængerne til at vejre morgenluft. Otte år tidligere havde kong Frederik 6.s død (1768-1839) udløst en livlig og skelsættende debat om forfatningsreformer. Man havde dengang håbet, at Christian 8. ville støtte overgangen til en fri forfatning – et konstitutionelt monarki – på samme måde, som han havde gjort for nordmændene i 1814, da de blev skilt ud fra det dansk-norske tvillingemonarki.

Den liberale oppositions hovedmål i 1830’erne og 1840’erne var at udvikle samfundet til et konstitutionelt monarki. Her skulle kongen give love og udskrive skatter i samvirke med en valgt folkerepræsentation af duelige mænd. Politik skulle med andre ord ikke være for kvinder, der efter tidens fremherskende opfattelse var i deres følelsers og sansers vold. Den var heller ikke for de helt unge, som endnu manglede indsigt og erfaring, og den var slet ikke for fattiglemmer, husmænd eller arbejdere – alle dem, den senere grundlovsforfatter D.G. Monrad sammenfattede som ”den raa, uoplyste Masse, hvis Liv udelukkende er offret en Kamp for Livets første Fornødenheder, og hvis Aaand ei faaer Hvile til at beskjæftige sig med Fædrelandets Anliggender.”

Derimod måtte folket repræsenteres ved de mænd, der havde formået at opnå et passende mål af ejendom eller åndelig dannelse – mænd som Monrad selv. Det var en fordring, som ifølge de liberale selv havde den historiske udvikling på sin side, og som en fornuftig monark derfor også måtte imødekomme. Snart måtte ”Kongehaand sætte Seierskandsen paa Folkets Isse,” som Monrad optimistisk formulerede det i 1839.

Det mente den nyindsatte Christian 8. dog ikke, at han skulle. Og i begyndelsen af 1840’erne dæmrede det for den lille, men meget synlige gruppe af liberale, fortrinsvis akademisk uddannede politiske skribenter, at de stod ret isoleret med deres velmenende ønsker om at opnå politisk indflydelse for sig selv til gavn for almenvellet.

Men ved det næste tronskifte i begyndelsen af år 1848 blev chancerne bedre. Den kommende monark var nu den uprøvede, men vennesæle og alt andet end magtbegejstrede Frederik 7., og den liberale bevægelse selv havde i 1840’erne kæmpet for at få støtte fra bredere dele af befolkningen. De havde arbejdet målrettet for at blive mere folkelige, dels ved at forbinde sig med den spirende bondebevægelse, dels ved at skærpe den nationalistiske retorik.

Den raa Masse

Bondebevægelsen fra anden halvdel af 1830’erne blev en betydelig kraft i det følgende årti. Den var først og fremmest rettet mod fæstevæsenet, hvor godsejerne mange steder i landet kontrollerede og udbyttede bønderne. Striden havde dybe rødder i interessemodsætninger, som var formet gennem landboreformerne siden midten af 1700-tallet: et nyt landbrugskapitalistisk forhold, hvor store dele af jorden blev privatiseret, hvor bonden i stigende grad stod over for den centrale statsmagts repræsentanter, og hvor der opstod nye relationer mellem godsejere, gårdmænd og den hastigt voksende agrare underklasse af husmænd, tyende og landarbejdere.

Navnlig gårdmændenes fremgang lagde grund til nye former for selvagtelse, der stod i grel modsætning til de fæsteforpligtelser over for godsejerne, som navnlig på Sjælland og Fyn spillede en betydelig rolle. For gårdmændene var fæsteforholdet et bekosteligt og ydmygende levn af forældede feudale forhold, der stred fundamentalt mod bondens økonomiske interesser og status. Og det var netop gårdmændene, der tegnede 1840’ernes nye danske bondebevægelse.

Det var ikke altid sjovt at være bonde. Og da de københavnske oppositionspolitikere fik brug for støtte fra den store bondestand, voksede også deres sympati med bondens underkuelse under store, magtfulde godsejere. Her en københavnerskildring af landboforhold.

|| Corsaren 1844/Det Kongelige Bibliotek

I 1842 samlede bondebevægelsen sig om bladet Almuevennen. Regeringens forsøg på at stække bevægelsen skubbede yderligere bønderne over i armene på den liberale opposition, så Orla Lehmann og hans venner i maj 1846 kunne stille sig i spidsen for det nystiftede Bondevennernes Selskab. Det var en ny form for masseorienteret interesseorganisation. Veltalende, liberale københavnere stod i front, men organisationen havde en hastigt voksende medlemsmasse af gårdmænd fra de dele af landet, hvor fæstevæsenet var mest udbredt. Fra en medlemsskare på 3.000 ved stiftelsen voksede selskabet i løbet af de første par år til noget nær det tredobbelte. Det var meget langt fra at være en organisation af alle bønder, og mange bønder hang da også fortsat fast i ældre politiske forestillinger. Ikke desto mindre var det en helt enestående grad af klasseorganisation.

Godsejerne blev i både Almuevennen og Fædrelandet udnævnt til en fælles hovedfjende, et reaktionært levn fra middelalderens feudale orden og en anakronisme i dyb strid med moderne frihedsånd. Og godsejerne svarede igen ved at beskylde bondebevægelsen for at angribe deres retmæssige ejendom og dermed nærme sig det værst tænkelige af alle nymodens politiske standpunkter: kommunismen.

Forbrødringen mellem gårdmænd og liberale byboer tegnede dermed lovende for begge parter: Lehmann og hans venner fik større folkelig opbakning, alt imens de indrullerede gårdmændene som taktiske støttetropper i kampen for en fri forfatning. Og gårdmændene kunne låne den liberale bevægelses evner til at tale det sprog og sende de signaler, der kunne fremme deres sag i offentligheden.

Det var dog samtidig en umage parring af forskellige projekter. Da den sønderjyske bondepolitiker Laurids Skau i 1846 luftede forestillingen om, at kampen mod aristokratiets privilegier kunne vindes, hvis man bevæbnede almuen, blev den ellers bondevenlige historiker C.F. Allen (1811-1871) forfærdet: Meningen var bestemt ikke, at ”den raa Masse” skulle have magten. Nej, først måtte massen oplyses – af de allerede oplyste som Allen selv. Sprang man denne oplysning over, ville katastroferne stå i kø: ”Den uvidende og raa Masses Regjering vilde være det frygteligste Regimente af alle. Men det er desuden heller ikke muligt. Intelligentsen er Almagten i vor Tid.”

En lignende besked fik Skau fra Lehmann, der advarede ham mod at føle sig for ligeberettiget med de dannede københavnere: ”Deres Plads er først paa Deres Gaard.”

National vækkelse

For Lehmann og hans meningsfæller kom bestræbelsen på folkelighed og på udviklingen af et egentligt borgersamfund til at hænge tæt sammen med det nationale. Man måtte bygge en dansk nationalstat på grundlag af fælles dansk sprog og kultur – og udgrænse alt det tyske.

Det var en ny måde at tænke politisk på. Danmark var endnu ikke en nationalstat, men bestod af forskellige politiske enheder, der var knyttet sammen af monarken. Efter opløsningen af Danmark-Norge i 1814 var Danmark en helstat bestående af det danske kongerige, der rakte fra Skagen til Kongeåen, og de tre hertugdømmer mod syd: Slesvig, Holsten og lillebitte Lauenborg. Verden var endnu langtfra ordnet efter klare, enkle nationale skel.

Siden slutningen af 1700-tallet havde man ganske vist set en mere markant hævdelse af dansk sprog og tilhørsforhold, men det var i de første mange årtier helt inden for rammerne af enevælden og helstaten. Først i 1840’erne tog det form af et mere systematisk krav om en politik bygget på nationen og folket – en opfattelse, som havde rødder i både romantikkens tankegods og de forestillinger om folkesuverænitet, der var en arv efter Den Franske Revolution. Også blandt de liberale var det nyt, at man i den grad gjorde det nationale til politisk omdrejningspunkt. Når de liberale i 1830’erne talte varmt om fædrelandet og om den nationale ånds udvikling, mente de først og fremmest borgernes politiske engagement for frihedens højere sag i stat og offentlighed. Om borgerne så var holstenere eller københavnere, og om de talte dansk eller tysk, kom i anden række.

Ovenikøbet var de liberales bekendelser til nationaliteten i de første år ofte defensive. De udsprang af konservative enevældestøtters beskyldninger om, at de liberale overførte fremmede landes politiske standpunkter og principper til Danmark, hvor de ikke hørte hjemme. Man måtte huske, docerede den unge Søren Kierkegaard imod 1830’ernes liberale opposition, ”at det ikke gaaer an at reise i Sjælland efter et Kort over Frankrig.” De unge liberale svarede igen ved at beskylde de konservative for ‘nationalforfængelighed’, der således på den tid endnu var et skældsord i den liberale bevægelse.

Men efter at have tabt slaget om forfatningsreform i begyndelsen af 1840’erne begyndte kredsen omkring Fædrelandet selv at række ud efter det mobiliseringspotentiale, der lå i det nationale – først og fremmest forstået som forskellene til andre nationer. De ville forankre sig i et nationalt, folkeligt ‘vi’ og genopfinde sig selv som nationalliberale. Eller som internationalisten Frederik Beck (1816-1861) vrantent bemærkede: ”Oppositionen vilde være Nation og ikke længere Parti.”

Striden om dansk og tysk sprog i Slesvig blev omdrejningspunktet for udviklingen. Og Christian 8. var som ny konge kommet til at stikke hånden i en hvepserede, da han i sit sprogreskript af 14. maj 1840 forsøgte at definere den rette balance mellem dansk og tysk i Slesvig. Sigende nok var det dog først i foråret 1842, at Fædrelandet begyndte at føre en egentlig politisk kampagne for den danske sag i Slesvig. ‘Danmark til Ejderen’ lød parolen, formuleret af Orla Lehmann med skarpe kontraster til fjenden: i første omgang den slesvigholstenske regionsdyrkelse, i anden omgang den tyskhed, der spøgte bagved. Målet for Lehmann og den markante kreds omkring Fædrelandet var altså nu en dansk nationalstat, der indbefattede hele Slesvig, men udgrænsede Holsten som ‘tysk’ snarere end som holstensk eller slesvigholstensk.

På det grundlag indgik de liberale en alliance med kredse, der tidligere havde været blandt deres mest indædte fjender, ikke mindst Grundtvig og enevældeloyale dansksindede slesvigere som Christian Flor (1792-1875) og P.C. Koch (1807-1880), der søgte at mobilisere dansktalende bønder for den danske nationalitet i Nordslesvig. De dannede nu fælles front mod den enevældige regerings forsøg på at holde sammen på helstaten. Ligesom bøndernes sag var den nye politiske nationalisme i første omgang noget, de liberale tog til sig for at vinde tilstrækkelig opbakning bag deres egentlige sag, forfatningsreformen og frihedens historiske fremskridt. Men det nationale forvandlede sig hurtigt fra taktisk middel til politisk hovedmål.

Forfatningspolitikken blev altså gemt af vejen for de liberale i 1840’erne. Glemt blev dog hverken ønsket om politisk bemyndigelse af ‘folkets kerne’ eller den traditionelle, snævre afgrænsning af denne kerne til det dannede og besiddende borgerskab. Det fremgik fra første færd i den nye forfatningsdebat fra januar 1848 og frem.

Demokratisk princip og intelligensens forrang

Allerede før Christian 8. drog sit sidste suk, lå der et fyldigt manuskript hos trykkeren: den opsigtsvækkende pjece Ved Thronskiftet, forfattet af to professorer ved Københavns Universitet, teologen H.N. Clausen (1793-1877) og botanikeren J.F. Schouw (1789-1852). De to forfattere fremlagde den nationale og liberale sag fra hver sin vinkel. De understregede behovet for en forfatning som led i kampen for at knytte Slesvig tættere til Danmark. Især Schouws indlæg fremlagde planer for en lovgivende forsamling i et enkelt kammer, der skulle forene ”det aristokratiske og demokratiske Element” af befolkningen. At det var en meget forbeholden anerkendelse af demokratiet, viste sig ikke mindst i hans forslag til vælgerkorpsets sammensætning. Her byggede han videre på den allerede eksisterende, snævre valglov til de rådgivende stænderforsamlinger, hvortil ca. 2,8 % af befolkningen havde stemmeret. Dog ønskede han en noget større vægt til ‘intelligensen’.

Det var helt i tråd med hovedstrømmen i den liberale opposition. I 1830’erne og 1840’erne var der stadig udbredt enighed om, at demokrati – et samfund med udpræget lighed i sociale og politiske forhold, ofte også med direkte udøvelse af folkesuveræniteten – måtte indebære et anarkisk pøbelvælde og en undergravning af den sociale orden. Den Franske Revolutions radikalisering i 1790’erne var det seneste større eksempel.

Derimod kunne man fint, som Schouw i Ved Thronskiftet, hævde berettigelsen – eller ligefrem uundgåeligheden – af et demokratisk element eller princip i samfund og styreform. I den forstand understregede man endda ofte, at det demokratiske princip allerede var forankret i Danmarks udvikling. Opfattelsen rakte tilbage til anden halvdel af 1700-tallet, da oplyste danske skribenter som J.S. Sneedorff (1724-1764) og Tyge Rothe (1731-1795) karakteriserede landboreformerne som en generobring af det demokratiske princip, der havde kendetegnet ikke kun det antikke Athen eller den romerske republik, men også den danske og nordiske oldtid. De påpegede dog samtidig, at principperne kun kunne realiseres gennem den politiske centralisering, som det moderne monarki repræsenterede.

1830’ernes og 1840’ernes liberale skribenter videreudviklede den betingede anerkendelse af det demokratiske princip, både på europæisk plan og i Danmark. I 1835 kunne Orla Lehmann hævde at støtte demokratiets fremdrift, men tilføjede straks, at demokratiet måtte holdes inden for ”sine rette Grændser”, som var markeret af dets modsætning: ”Aandens Aristokrati”. Der måtte med andre ord ikke være mere demokrati, end at de dannede skulle bestemme. I 1840’erne begyndte flere danske liberale også at studere den franske samfundsteoretiker Alexis de Tocqueville (1805-1859), der karakteriserede det demokratiske lighedsprincip som en stærk, men langtfra ufarlig udviklingstendens i det moderne samfund.

Hr. Sørensen (eller Hr. Folket) med nathuen var satiretegnernes billede på det danske folk, der hellere tog sig en lur og ventede lidt, mens andre folk hastede fremad – ligesom den tilsvarende tyske Mikkel-figur. Men nu smed han tøflerne og nathuen for at blive frontsoldat. Samtidig satiretegning.

|| Corsaren 1848

Bladredaktør Hother Hage, der i flere år var sekretær for Orla Lehmann, var den første herhjemme til at præsentere Tocquevilles tanker i grundigere former. Hage understregede i 1844, hvorledes de moderne ”demokratiske Ideer, Sæder og Skikke” var vokset frem i dansk historie på bekostning af aristokratiet. Enevældens indførelse i 1660 havde indledt en storstilet demokratisk revolution, og borgerne kom efterhånden til at stå lige over for staten. Demokratiet som samfundsform var således allerede solidt forankret i det moderne enevældige Danmark. Eftersom enevælden ikke desto mindre opretholdt en hofadel med egoistiske interesser, måtte udviklingen imidlertid gå videre. Med de rådgivende stænderforsamlinger var Danmark nået til en slags halvvej. Man måtte kæmpe videre, så ”et stedse større Antal delagtiggjøres i et høiere og bedre Liv.”

I forlængelse af både den almindeligt liberale tradition og Tocquevilles tanker fastholdt Hage væsentlige forbehold for demokratiet. Det kunne nemlig true friheden. Oldtidens Athen og den romerske republik, den engelske revolution omkring 1650 og navnlig Den Franske Revolutions udvikling i 1790’erne viste, ”at Friheden vanskeligere lader sig forsone med Demokratiet end med Aristokratiet.” Demokratiet var overalt forbundet med ”store Farer”. Derfor måtte man bestandigt kæmpe for at forene den demokratiske lighed med friheden, ikke kun den politisk-konstitutionelle frihed, men også den økonomiske næringsfrihed. Den rette lighed var således lighed for loven. Ikke politisk eller social ligestilling.

De farer, som det demokratiske opgør med nedarvede standsskel udgjorde, kunne dog ifølge Tocqueville opvejes ved, at man på grundlag af den moderne, demokratiske lighed opbyggede et nyt aristokrati – ikke et aristokrati af folk med medfødte privilegier, men et aristokrati af de dygtigste og dueligste. Det prisværdige ved det demokratiske princips fremskridt i den moderne epoke bestod med andre ord netop i styrkelsen af ”Middelstanden saavel i politisk som i materiel Henseende” – altså styrkelsen af de besiddende og de dannede. Til dem hørte Hage sammen med Lehmann, Clausen, Schouw og deres allierede – mente de selv.

Lignende tanker dannede baggrund for, at Schouw i begyndelsen af 1848 som nævnt ønskede valgretsudvidelsen koncentreret om ‘intelligensen’ og ikke bredere dele af befolkningen. At give udannede som husmænd valgret ville ifølge ham være til skade for friheden. De var nemlig uselvstændige og derfor ”et Bytte for Aristokratiet” – altså: det gamle, adelige aristokrati.

Clausen og Schouw anså langtfra deres eget skrift som et forsvarsskrift for demokratiet, men snarere som et forsvar for en sund balance mellem det gamle og det nye. Derimod var det oplagt for deres konservative modstandere at brændemærke skriftet som skrækkeligt demokratisk.

Samfundets sidste olie

For de mere konservative røster op til 1848-revolutionerne gav det ikke megen mening at skelne mellem det ‘gode’ demokratiske princip og det ‘dårlige’ rene demokrati. I tilspidset form kom denne langt mindre forbeholdne afvisning af demokratiet til udtryk i N.F.S. Grundtvigs forsvar for det enevældige monarki under revolutionsbølgen i 1830-31. Demokratiet blev her karakteriseret som ”Mængdens Selv-Klogskab, Selv-Raadighed og Egen-Nytte.” Demokratiet åbnede for det ene selvhævdende politiske parti efter det andet, og det indebar en permanent tilstand af oprør, der måtte føre til samfundets opløsning. I ethvert større samfund, skrev han, var ”den demokratiske Forfatning Samfundets sidste Olie, hvorpaa Opløsningen umiddelbart følger.” Sådanne dystre perspektiver spøgte også i de konservative kritikker af Clausen og Schouw i januar og februar 1848. Stamhusbesidder Hans Rasmussen Carlsen (1810-1887) fra Gl. Køgegaard udgav under pseudonym en pjece, der karakteriserede Clausens og Schouws pjece som et indlæg for ”Demokratiet”, der ville føre til ”farlige og uretfærdige Omvæltninger” og ”lidenskabelig Bevægelse”. Og litteraten Christian Molbech karakteriserede hele oppositionen som ”det anti-monarchiske eller demokratiske Parti”, der ville så splid mellem folket og det kongelige styre.

Demokratiets uroligheder var dog netop også, hvad besindige reformvenner som Clausen og Schouw søgte at undgå ved selv på ‘intelligensens’ vegne at byde sig til som ansvarlige og duelige politikere. Så fandtes der overhovedet folk, der tog demokratibegrebet på sig?

Communisteri og almindelig valgret

Der var markante, erklærede demokrater i Danmark før 1848, også selv om de var få og havde yderst begrænset indflydelse på de bonede gulve. I dagbladet Kjøbenhavnsposten kunne man således allerede i de første dage efter den gamle konges død støde på en dristig fordring om ”Demokratiet” – en ”Menneskerettighedernes Repræsentation”, ”en virkelig fri Forfatning […], der ikke udelukker den store arbeidende Folkemasse fra lige politiske Rettigheder med de formuende Classer.”

Det udtrykte en linje, som samme dagblad havde forfægtet siden begyndelsen af årtiet. Ligesom Fædrelandet blev hovedorgan for 1840’ernes liberale opposition, havde Kjøbenhavnsposten været det i 1830’erne, mens fx Orla Lehmann havde skrevet for bladet. Men under forfatningsdiskussionen i 1839-42 satte det gamle liberale flagskib kursen mod venstre. I modsætning til de mange akademikere i den liberale presse var Kjøbenhavnspostens nye redaktør, J.P. Grüne (1805-1878), udlært drejersvend, og hans politiske holdninger var grundlagt som farende svend i Europa. Allerede i begyndelsen havde hans forståelse af den politiske liberalisme en stærk international forankring og en udtalt sympati for almuen. Da akademikerhovmodet begyndte at blive forbundet med politisk nationalisme i kredsen omkring Fædrelandet, nøjedes Grüne ikke med at klandre rivalerne for at have svigtet frihedens og forfatningens sag. Han bevægede sig politisk i international og demokratisk retning og var tydeligt inspireret af lignende strømninger i andre europæiske lande. Fra begyndelsen af 1840’erne blev hans blad det politiske samlingspunkt for en lille kreds, der talte for ”det conseqvente Demokrati”, hvilket først og fremmest indebar en radikal udvidelse af valgretten til alle myndige mænd.

For alle andre i det politiske spektrum repræsenterede det en revolutionær politisk holdning, hvis tydelige konsekvenser ikke blot drejede sig om den politiske lighed, men også om den sociale og økonomiske – og dermed ville føre den skrækkelige kommunisme med sig. Så snart Kjøbenhavnspostens nye kurs var klar, overgik de øvrige blade hinanden i fordømmelser af Grünes ”republicansk-communistisk-kosmopolitiske Tirader” og hans ”Communisteri, agrariske Love og slige politiske Utopier”. Men fra Kjøbenhavnspostens egen side var den almindelige valgret dels en logisk følge af de naturgivne rettigheder, ligesom retten til eget liv og ejendom, dels en praktisk nødvendighed for at sikre samfundet mod uroligheder fra udstødte indbyggere. For den demokratiske venstrefløj selv betegnede en demokratisk orden ikke noget revolutionært, endsige noget kommunistisk, men tværtimod et værn for nogle af det borgerlige samfunds egne grundprincipper imod både revolution og kommunisme.

I løbet af 1840’erne blev Grüne og Kjøbenhavnsposten-miljøet ganske vist også inspireret af nye socialistiske, arbejdervenlige tanker fra udlandet, og det begyndte at forbinde sine demokratiske politiske grundprincipper med kritik af kapitalens magt og den økonomiske liberalisme. Endelig begyndte bladet at tale for en solidarisk økonomi efter kooperative principper og under ”Samfundets Control”. Men det var en form for moderat socialisme, der lå i forlængelse af grundlæggende liberale principper om enhver borgers lige mulighed for at høste frugten af sit arbejde – nu blot med brod mod de kapitalister, der undergravede den sociale harmoni ved at tilrane sig frugterne af andres arbejde. Snarere end et kommunistisk standpunkt repræsenterede Kjøbenhavnsposten i 1840’erne en tidlig form for socialdemokratisk reformpolitik.

Håndværkerdemokrater

Grünes Kjøbenhavnsposten blev et uomgængeligt medie i 1840’ernes nye politiske liv, men det forblev også en marginal pioner for en ny type politisk standpunkt. Ved indgangen til 1848 syntes Grünes venstrefløjsholdning dog lige så stille at brede sig, især blandt yngre københavnske håndværkere.

Da dårlig høst og driftige kornhandleres spekulation i foråret 1847 havde presset priserne på basisfødevarer i vejret, blev mange af byernes håndværkere meget utilfredse. Kjøbenhavnspostens kritik af kapitalen og den økonomiske liberalisme syntes at vinde gehør. Fædrelandets dygtige redaktør Carl Ploug anede bag utilfredsheden en utilstrækkelig grad af dannelse blandt håndværkerne, og samme efterår forsøgte han at gentage den politiske manøvre, som hans kreds allerede havde gennemført med held over for de utilfredse bønder: Han tog initiativ til den såkaldte Haandværkerdannelsesforening, der skulle ”udbrede almengavnlig Oplysning, Forædling og Dannelse blandt Haandværkere”. På et par måneder nåede foreningen op på 400 medlemmer i hovedstaden, og nogle måneder senere steg medlemstallet til det dobbelte. Det var kun ca. en tiendedel af Bondevennernes Selskabs opbakning, men støtten var til gengæld koncentreret i hovedstaden.

Så vidt, så godt. Men de københavnske håndværkere var ikke i samme grad som bønderne indstillet på at lade sig dirigere af Ploug og hans ligesindede. Allerede ved stiftelsen lagde foreningen diskret afstand til den traditionelle, hierarkiske oplysning fra den lærde elites side. Målet var ”den middelbare Undervisning, der fremstaaer af en tidligere ukjendt Vexelvirkning og Ideeudvexling mellem Samfundets forskjellige Classer.” Fra begyndelsen udgjorde håndværkerne ikke blot hovedparten af medlemsskaren. I stigende grad gjorde de sig også gældende i foreningens bestyrelse og tegnede foreningen udadtil. Redaktør Grüne slog nu politisk følgeskab med en kreds af håndværkere, hvis avancerede politiske standpunkter var formet under årelange ophold i Paris. Håndværkerne begyndte at indtage nye, demokratiske holdninger, og de mest avancerede begyndte at identificere sig som arbejdere – snarere end som håndværkere.

Omtrent samtidig med både regeringens forfatningsreskript og Schouws og Clausens liberale pjece fra slutningen af januar kunne en komité af ni ledende skikkelser fra Haandværkerdannelsesforeningen forsvare et politisk standpunkt i stil med Kjøbenhavnspostens forståelse af det konsekvente demokrati. I en officiel henvendelse til den nye konge holdt man sig dog til det traditionelle underdanighedssprog, og man undgik stadig det betændte demokratibegreb. Men indholdet var sprængfarligt nok: ”en fuldstændig udvidet Valgret og Valgbarhed til de hidtil ikke repræsenterede Folkeklasser.”

For at samle underskrifter til henvendelsen indkaldte den samme kreds til det første af en række møder i Hippodromen (det nuværende Folketeatrets bygning i Nørregade). Hippodromen blev i de følgende måneder omdrejningspunktet for en ny, københavnsk venstrefløjsbevægelse, hvis organiserende kræfter var nogle af Haandværkerdannelsesforeningens fremtrædende skikkelser.

Arbejderne var ikke længere bare arbejdere, men også politiske aktører i de revolutionære offentligheder. Her fremlægger arbejderne krav for magistraten i Düsseldorf. Samtidigt oliemaleri.

|| Johann Peter Hasenclever, Arbeiter vor dem Magistrat, Museum Kunstpalast Düsseldorf/Wikimedia Commons

Altid Democratiet hengiven

For Carl Ploug, Orla Lehmann og de øvrige nationalliberale lignede den demokratiske, ikke-nationalistiske Hippodrombevægelse en alvorlig trussel på venstre flanke. På det store møde i Hippodromen den 12. marts formåede Lehmann at pacificere truslen. Venstrefløjen gentog sin kritik af de liberales ofring af frihedens og lighedens sag på nationalismens alter. Men Lehmann parerede anklagerne ved at erklære – som det lød i Berlingske Tidendes referat dagen efter – at ”Ingen var lagt mere for Had af Aristocraterne end netop han, og at han nu som altid var Democratiet hengiven.” Herefter synes han – med bevidst synlighed – at have tilføjet sin egen signatur til bevægelsens valgretsadresse. Og Fædrelandet bakkede ham op, formentlig med redaktør Ploug selv ved pennen: ”Demokratiet er nu i Danmark det naturligste,” hed det to dage senere i bladet – med en sigende elastisk forståelse af demokrati som ”hele Folkets Gjenindsættelse i dets Selvbestemmelsesret.”

Men under private former formulerede Lehmann sig hånligt om Hippodrombevægelsens ”communistiske Fanatikere”, der ”fordømme os og alt andet end almindelig Valgret.” Selv om det for Hippodromfolkene så ud som en afgørende indrømmelse fra den mest fremtrædende liberale skikkelse i Danmark, var det formentlig for Lehmann selv et taktisk bestemt politisk trick, der skulle sikre ro på venstre flanke. Samtidig blev spørgsmålet om valgret lagt på hylden under krigens rasen.

Uanset Lehmanns egne motiver var det dog i sig selv sigende, at situationen nu pludselig syntes at kalde på taktiske indrømmelser i retning af erklæret demokratiske standpunkter, der kun få måneder forinden havde mødt ukuelig modstand alle andre steder end i Kjøbenhavnsposten. Forklaringen var hverken at finde i Grünes virke eller blandt de øvrige få ledende demokrater ved begyndelsen af 1848, men i de revolutionerende nyheder, der i februar strømmede ind fra Paris – og kort efter fra Wien, Pest, Venedig, Mannheim, Heidelberg, München og Berlin.

Ville det ske igen? Den tidligere kong Ludvig 16., nu med hovedet adskilt fra kroppen. En illustration fra den offentlige henrettelse på Place de la Révolution (senere Place de la Concorde) i 1793. I foråret 1848 lignede det en gentagelse af den første franske revolution, bare på speed og på hele kontinentet.

|| Kobberstik af Georg Heinrich Sieveking/Wikimedia Commons

Fra en hjørnelejlighed

De første dage i marts vakte begejstring hos den ellers så alvorlige J.P. Grüne i den lille førstesalslejlighed på hjørnet af Møntergade og Springgade (i dag en del af Pilestræde), der på samme tid tjente som redaktionskontor og bolig for ham og hustruen Charlotte. Øjeblikket markerede ”Begyndelsen til en ny Tidalder”!

I flere dage havde Kjøbenhavnspostens demokratiske redaktør fulgt de parisiske uroligheder gennem danske og udenlandske nyhedsorganer. Nu stod det foreløbige udfald klart: Louis-Philippe havde abdiceret efter tre dages kampe. Efter et halvt århundrede som kejserdømme under Napoleon og siden som genoprettet monarki under først den gamle Bourbonslægt, så huset Orléans, var Frankrig atter en republik. Det var som under 1790’ernes skiftende revolutionære styrer, men denne gang med større og bedre følger: ”en total Omdannelse af det hele borgerlige Samfund” i fredelige former og i overensstemmelse med ”det 19de Aarhundredes store sociale og politiske Ideer.” Det var forunderligt! Havde man spået det blot to uger tidligere, ville man være blevet anset for ”den største Phantast og Utopist,” bemærkede Grüne.

For konservative iagttagere vakte det både skrækkelige fortidsminder og ilde varsler for fremtiden. Til sin kollega J.P. Mynster skrev Aalborgbiskoppen Nikolai Fogtmann (1788-1851) den 4. marts 1848, at ”det parisiske Raserie” også kunne forventes at virke på Danmark: ”De Ultraliberale her i Landet ville nu gjøre store Fordringer, og Regjeringen vil maaskee nu være svagere.”

Grünes vurdering gik i samme retning, blot med modsat fortegn: Nu tegnede der sig endelig et storstilet historisk fremskridt. Og den retning, Paris gik, viste også vejen for ”baade Regieringen og Folket i Danmark og Hertugdømmerne”:

”Alle Europas politiske Forhold ville faae en forandret Stilling ved den nye Revolution i Paris; thi denne Stad er mere end Frankrigs Hovedstad, den er ogsaa Ideernes Hovedstad, og den har nu atter for tredie Gang viist Verden, hvor umuligt det er at fornegte Ideen […]”

Og navnlig gjaldt det i Danmark den demokratiske valglov: ”Fra nu af ere alle politiske Spørgsmaal indeholdte i Spørgsmaalet om Repræsentationens Grundlag.”

Jordens Læremester

Faktisk havde der været ret store protestbevægelser på den italienske halvø flere uger forinden. Det havde man skam også bemærket i Danmark. ”Italien er det Land, paa hvilket Europas Opmærksomhed for Øieblikket især er henvendt,” skrev Grüne i Kjøbenhavnsposten i slutningen af februar 1848.

Han opsummerede med fattet sympati, hvordan protesterne mod enevældige inden- og udenlandske herskere havde bredt sig fra Sicilien til resten af den italiske halvøs politiske kludetæppe. Monarkerne blev aftvunget nye, friere forfatninger. Pavemagten i Rom blev omstyrtet til fordel for en republik. Mindst lige så afgørende var det, at oprørene trængte det habsburgske overherredømme i Norditalien i defensiven og truede den vigtigste tilbageværende grundsøjle i den konservative politiske orden, som var blevet etableret på europæisk plan efter Napoleons fald i 1814-15.

Alligevel trak de italienske hændelser ikke de helt store overskrifter, og de fik ingen væsentlig effekt på de danske diskussioner om forfatningen. Derimod var der fuld opmærksomhed, da revolutionen brød ud i Paris i slutningen af februar.

I den franske Februarrevolution kan man se en klassisk revolutionsudvikling: fra forholdsvis afgrænsede protester og reformkrav til styrets forsøg på at slå bevægelsen ned, hvilket radikaliserer protesterne og gør dem revolutionære. I et par måneder havde franske oppositionspolitikere organiseret formelt set upolitiske middagsarrangementer, hvor velkomst- og skåltaler gjorde det muligt for deltagerne at omgå styrets restriktioner over for politiske forsamlinger. Her havde man talt for udvidelser af valgkorpset til større dele af borgerskabet og afsættelse af regeringslederen François Guizot (1787-1874). Da styret nedlagde forbud mod en stor forsamling af den type i Paris den 22. februar, stødte demonstranter og myndigheder sammen. Samtidig skærpede det protestbevægelsens krav og viste opløsning i styrets eget magtapparat: Dagen efter rettede demonstrationerne sig mod selve kong Louis-Philippes regime, og nationalgarden afviste at angribe, men valgte i stedet at støtte bevægelsens krav.

Først da gav kongen efter. Han afsatte Guizot, men undlod at indsætte en oppositionsleder i hans sted. Da en deling regeringstropper samme aften gik i panik og skød ind i mængden af demonstranter på Boulevard des Capucines – ca. 50 døde og sårede demonstranter – greb de ophidsede folkemasser til deres traditionelle kampform: De opførte barrikader i det gamle Paris’ mylder af snævre gyder. ”Fra dette Øieblik kan man datere Revolutionen,” hed det i Berlingske Tidendes begivenhedsgennemgang få dage senere.

Kongen søgte atter at kombinere rå oprørsnedkæmpelse med politiske indrømmelser. Nu ville han alligevel acceptere et mere liberalt ministerium. Men det var igen for lidt og for sent, og snart så han ingen anden udvej end at abdicere og flygte ud af landet. Sigende nok håbede både han og det franske parlament stadig, at hans egen abdikation var nok til at frelse monarkiet, så hans niårige barnebarn, greven af Paris, kunne udnævnes til konge, og landet ledes af en liberal stedfortræder, indtil barnet blev myndigt. Men de gamle politiske institutioner havde mistet al autoritet. Parlamentsbygningen blev invaderet, og de deputerede jaget væk. Kun en lille gruppe radikale deputerede blev tilbage, anført af poeten Alphonse de Lamartine (1790-1869).

Under Lamartines førerskab enedes den yderste venstrefløj og de mere moderate dele af protestbevægelsen om at udråbe republikken – ikke under den rent røde fane, som nogle demonstranter ønskede, men under trikoloren. Og der blev oprettet en provisorisk regering, som især bestod af kendte oppositionspolitikere, men også af både socialisten Louis Blanc (1811-1882) og den ret ukendte arbejder Alexandre Martin (1815-1895), kaldet Albert, fra kredsen omkring det reformistiske arbejderblad l’Atelier. Symbolikken var umiskendelig: Det nye Frankrig skulle samle nationen på et demokratisk og progressivt grundlag. Arbejderne hørte med, men hverken de eller deres politik skulle bestemme kursen alene.

Tilsvarende signaler sendte den nye regerings talrige bestemmelser i de følgende dage og uger: slaveriets afskaffelse i de franske kolonier, pressefrihed, amnesti til politiske fanger, retten til arbejde knæsat som princip, offentlige beskæftigelsesprojekter mod arbejdsløsheden (nationalværkstederne) og ikke mindst en dramatisk udbredelse af valgretten, der kom til at gælde alle mandlige borgere over 21 år. ”Det gaaer jo rask i Paris!”, bemærkede præsten Mouritz Mørk Hansen (1815-1895).

De radikale forandringer satte en helt ny dagsorden for Europa som helhed – og endda også andre dele af verden. Paris viste sig endnu en gang som ”Jordens Læremester i politisk Henseende”, som den sjællandske bondepolitiker Lars Andersen Hækkerup (1819-1903) skrev i 1848.

Martsrevolutioner

I marts bredte omvæltningerne sig mod øst og nord. Det store habsburgske rige i Centraleuropa med Østrig som dominerende magt og staterne i Det Tyske Forbund blev gennemrystet af revolutionære bevægelser, der stillede krav om folkelig indflydelse på det politiske liv og om national enhed. Fyrst Metternich (1773-1859), selve symbolet på den konservative europæiske orden siden Napoleons nederlag, måtte drage i eksil – efter dog først at have ventet nogle uger i Holland for at se, om genoplivelsen af den massive britiske demokratibevægelse, chartismen, ville føre til revolution.

Habsburgernes hovedstad Wien hørte nu reelt under en revolutionsregering, som indførte politiske og sociale reformer, der mindede om den franske provisoriske regerings. De gamle herskere regerede nu på revolutionæres nåde og i kraft af imødekommenhed. Men det var ikke altid let for de gamle herskere at finde den rette balance mellem fasthed og fleksibilitet. Da nyheden om den wienske opstand nåede Berlin og affødte demonstrationer, skyndte den preussiske kong Friedrich Wilhelm 4. (1795-1861) sig den 18. marts højtideligt at træde frem for forsamlingen foran kongeslottet. Han oplæste et nyt dekret med liberale reformer. Det var demonstranterne tilfredse med, men de følte sig provokeret af, at han stadig gemte sig bag sine soldater. Da de højlydt krævede tropperne fjernet fra pladsen, blev kongen urolig og satte kavaleriet ind. Det førte til blodige gadekampe og flere hundrede dødsfald, inden kongens indrømmelser satte en stopper for stridighederne. Det blev en lærestreg – også for magthaverne i København. De modtog nemlig nyheder om de berlinske blodigheder i de samme martsdage, hvori der også var protester i Danmark.

Da de gamle herskere var afsat eller aftvunget indrømmelser, blussede nye uenigheder op mange steder: Hvor store dele af befolkningen skulle bemyndiges? Skulle målet skulle være en republik eller et konstitutionelt monarki? Og hvor skulle grænserne drages mellem de gamle kludetæpperigers folkeslag, hvoraf mange krævede national selvstændighed? Det sidste var ikke mindst afgørende i Slesvig-Holsten.

Næsten hele det europæiske kontinent var i oprør. Nye klasseidentiteter, politiske standpunkter, revolutionære handlingsformer og national begejstring dukkede op med lynets hast og i beslægtede former. Aldrig før havde den vestlige verden oplevet en så omfattende og sammenhængende revolutionsbevægelse. Ingen kunne i marts 1848 vide, hvor langt den revolutionære fremdrift ville række. Det var ikke mindst det, der gjorde Orla Lehmanns formulering om ”Fortvivlelsens Selvhjælp” både så sprængfarlig og så vanskelig at afvise for folk, der aldrig havde betragtet sig som revolutionære.

I en gribende tale afviser Alphonse de Lamartine den røde, socialistiske fane som symbol for den nye franske republik. I stedet skal trikoloren samle hele folket. Oliemaleri.

|| Henri Félix Emmanuel Philippoteaux

Revolutionære minder

De nye revolutioner indvarslede nye, ukendte fremtider, men kaldte også på sammenligning med tidligere brud. Da den 77-årige Wolf Frederik Engelbreth på sin præstegård i Lyderslev beklagede sig over 1848-revolutionens storm, vendte hans tanker tilbage til ungdomstiden i slutningen af 1700-tallet: ”Den franske Revolution have vi begge oplevet, vi saae dens Rystelser i Europa, men hvad ere de at ligne med de nærværende?”, skrev han til sin mangeårige ven, biskop J.P. Mynster. Revolutionerne forekom dem at være skræmmende: Alt det, der før syntes givet af Gud eller af tradition eller oprindelse, kunne nu opløses i atomer eller blive genstand for menneskenes indbyrdes stridende viljer.

I Engelbreths og Mynsters ungdom satte det franske folk nye standarder for, hvor hastigt og gennemgribende verden kunne tænkes forandret. De revolutionære satte sig for at genstarte historien, og de rakte hånden ud til enhver, der ville være med: Slut jer til vores opgør med den årtusindgamle underkuelse af mennesket.

Selve revolutionens territorium var i 1790’erne afgrænset til Frankrig og de nærmeste grænseområder. Men de larmende ekkoer af dens friheds- og lighedsfordringer, forstærket af de lavere samfundsklassers hæsere røster, satte uundgåeligt også præg på danske forhold og ikke mindst på de opvoksende generationer. Revolutionen var betagende, forjættende og skræmmende. Tidsskriftet Minervas redaktør Christen Pram (1756-1821) hilste i sommeren 1789 Den Franske Revolution velkommen i højstemte toner: ”Træt af de utaaleligste Undertrykkelser afkaster Folket i Frankrig alle Baand for med fuld Frihed at vælge den Regeringsmaade, som bedst findes at svare til det, der burde være enhver Regerings eneste Hensigt, Folkets sande Lyksalighed.”

Den Franske Revolution angik ikke kun franskmændene, men også hele menneskeheden – i det mindste dem, man regnede til de civiliserede. For så vidt var revolutionens skarpeste kritikere enige, omend de tegnede revolutionens følger for civilisationen i mørke toner. Den aldrende statsmand Ove Høegh-Guldberg (1731-1808), der i 1772 havde ført an i kuppet mod den tyske læge og politiker Johann Friedrich Struensee (1737-1772) og de følgende 12 år havde trukket den enevældige regering i konservativ retning, karakteriserede i 1791 det revolutionære Frankrig som ”Europæ alchymiske Laboratorium” midt i ”denne svimlende Tids Alder”, hvor man letsindigt satte ”et halvt hundrede abstracte smukt vendte Setninger i Steden for to tusinde Aars lange, dyrekiøbte, ofte igientagne Erfaringer.” De revolutionære franskmænd kastede altså vrag på alt det gamle, ligesom Struensee havde forsøgt i Danmark, og ligesom håbefulde revolutionære atter ville gøre det, da Wolf Frederik Engelbreth var gammel og så verden ligge ”bag for mig.”

At revolutionen i begyndelsen af 1790’erne skred for hastigt og radikalt til værks, var dog også en udbredt opfattelse blandt mange, der ellers bakkede op om revolutionen. Prams nære samarbejdspartner Knud Lyhne Rahbek (1760-1830) tordnede i tidsskriftet Den danske Tilskuer mod en ny politisk fløj, der i 1792 viste sig blandt franskmændene: de alt for forandringshigende demokrater, der ville give ”Magten i Hænderne paa Skummet af Folket, paa den Klasse, der altid tørster efter Oprør og Borgerkriig, fordi de intet have at tabe, og i det mindste vinde saa meget derved, at den formuende og vindskibelige Deel af Nationen nedstyrtes til samme Vilkaar som de.”

I tilbageblik er det tydeligt, at både håb og frygt var overdrevne. Verden ændrede sig ikke så drastisk og hastigt, som både revolutionens venner og fjender kunne forestille sig i 1790’erne. Fra midten af 1790’erne var pøbelen og dens demokratiske læresætninger drevet tilbage, og under Napoleons herredømme fra 1799 og 15 år frem søgte man at stoppe revolutionen. Det skete ved at forbinde dens borgerlige principper om lighed for loven med en forsonende kurs over for både de forfulgte adelsfolk og den katolske kirke. Og hvor Napoleons imperium stadig videreførte nogle af revolutionens principper – fx lighed for loven – blev Napoleons fald og genoprettelsen af det franske Bourbonmonarki i 1814-15 symbolet på en ny, konservativ orden, der søgte at mane revolutionens spøgelse helt bort og genindstifte den gamle respekt for orden. Men kun for en kort stund. Omkring 1820, i 1830-31 og atter i foråret 1848 brød nye uroligheder ud – hver ny bølge mægtigere og mere omfattende end forgængerne.

Julirevolutionens efterdønninger

Den europæiske revolutionsbølge i 1830-31 var betydeligt mindre radikal end både sin franske forgænger ca. 40 år tidligere og sin europæiske arvtager 18 år senere. Alligevel blev den opfattet som en epokegørende genoplivelse af hele arven fra Den Franske Revolution. Selve historien syntes pludselig at bevæge sig igen.

Også denne gang var det franskmændene, der førte an. Den franske Julirevolution i 1830 brød ud, da kong Karl 10. (1757-1836) under påskyndelse fra sin regeringsleder Jules de Polignac (1780-1847) forsøgte at stække den voksende liberale opposition. Han indskrænkede pressefriheden drastisk og opløste den lovgivende forsamling. Oppositionen protesterede energisk under påberåbelse af chartet – forfatningen for det genoprettede Bourbonmonarki efter kejser Napoleons omstyrtelse i 1814-15. Efter ‘tre glorværdige dage’ (les trois glorieuses) var Bourbonstyret væltet. Louis-Philippe af Orléansslægten blev udpeget som ny regent – folkekongen – og en tilpasset udgave af chartet blev grundlag for en ny orden med et mere liberalt udtryk.

Det blev startskuddet til flere nationale og liberalt orienterede politiske protester i Europa. Flere tyske fyrster måtte give afgørende politiske indrømmelser. Belgien rev sig løs fra det hollandske overherredømme og grundlagde en selvstændig, konstitutionel-monarkisk stat. En polsk selvstændighedsbevægelse rejste sig mod det russiske overherredømme – og led nederlag. Overalt førte bølgen af konflikter til forandringer i de politiske offentligheder og kulturer. De former for appel til folkemasserne og for konfliktfyldt politisk debat, man havde set under den første franske revolution, genopstod i nye skikkelser i 1830’erne og 1840’erne. Politisk liberale og konservative partistandpunkter stod nu tydeligere og mere direkte over for hinanden, og nye standpunkter til venstre for dem begge dukkede også op.

I Danmark opstod der ikke en revolutionær massebevægelse, men i store dele af offentligheden var der begejstring for Julirevolutionens opgør med den konservative orden efter Napoleons fald. Julirevolutionen betød ”Folkelivets og Folkefrihedens Morgendæmring”, Danmarks ”Gjenfødelse”, bemærkede Orla Lehmann i tilbageblik få år senere. Digteren og redaktøren Johan Ludvig Heiberg (1791-1860) var ikke mindre begejstret: Ved revolutionen havde ”Civilisationen gjort et uhyre Skridt fremad, ikke blot i Frankrig, men i Verden,” skrev han til sin politisk liberale far.

I andre kredse var der udtalt skepsis. J.P. Mynster skrev i oktober 1830 til sin ven på Lyderslev præstegård: ”Det er en Gæring, som udbreder sig over hele Europa, som har blot jordiske Øiemed, og hvor Alt synes at skulle afgiøres ved Pøbelens physiske Styrke.” N.F.S. Grundtvig gav polemikken fuld skrue i et skrift, der navnlig rettede sig mod den hjemlige entusiasme for dette ”Grund-Oprør mod al aandelig Magt i Himmelen og paa Jorden”. Ved at ville indstifte demokratiet betegnede den franske pøbelopstand selveste ”Fenris-Ulvens Løsning af sine Lænker til Verdens Undergang.”

Den enevældige Frederik 6. og hans regering frygtede også en gentagelse af den første franske revolution i europæisk format – med monarkens egne ord: en ”Helvedes Plan” for uroligheder i alle lande. Det skulle ikke ske i Danmark, og derfor imødekom han nu et 15 år gammelt løfte. Allerede under forhandlingerne om Europas nyordning i Wien i 1814-15 havde han nemlig forpligtet sig til at oprette en stænderforsamling for Holsten-Lauenborg. Den svarede til andre stænderforsamlinger i Det Tyske Forbund. Nu gjorde han endelig alvor af det, og der blev institutioner for alle territorier: en stænderforsamling for Holsten-Lauenborg, en for Slesvig, en for Jylland og en for øerne. De skulle ganske vist kun være rådgivende, ikke lovgivende, og deres opgave var alene at drøfte sager, som konge og regering selv ønskede at høre de valgtes holdninger til. Det blev også efterhånden klart, at kun ca. tre procent af befolkningen skulle kunne stemme. Og det blev bestemt, at stænderforsamlingerne kun skulle mødes hvert andet år. Møder skulle tilmed foregå forskudt – i to forsamlinger ad gangen. Dermed åbnede det enevældige styre en ganske lille ventil for undersåtternes utilfredsheder, selv om utilfredshederne kun kunne udtrykkes gennem de små, velstillede dele af befolkningen, der ejede nok jord til at kunne stemme eller blive valgt. Men systemet betød, at kongen var uden risiko for at skulle stå direkte over for utilfredshed fra enige stænderforsamlinger i alle statens dele.

En bevidst forberedelse til et demokratisk styre eller anerkendelse af folkesuverænitet var stænderforsamlingerne bestemt ikke. Hvis de havde været det, ville de aldrig være blevet oprettet. Men de markerede en officiel anerkendelse af den spirende borgeroffentlighed og gav en arena til politisk debat, mens de samtidig knyttede debatten tættere til det enevældige samfund. Så det var et forsøg på både at imødekomme og tæmme impulserne fra den europæiske revolutionsbølge i 1830-31.

Revolutionerne i 1830-31 åbnede således en politisk scene, som nye standpunkter og forhåbninger kunne udforme sig på. Og dermed lagde de en væsentlig del af grunden til revolutionerne i 1848-49 og til den danske grundlov.

Vendepunkt uden vending?

I foråret 1848 forekom revolutionernes fremmarch ustoppelig. Men det varede kun kort. I Frankrig indebar den pludseligt indførte almindelige mandlige valgret og det lige så hastigt gennemførte valg til den konstituerende forsamling kun få uger efter Februarrevolutionen, at de nye, progressive magthavere scorede et gigantisk selvmål. Valget blev en overvældende sejr for de gamle lokale eliter med midtsøgende eller højrevendte holdninger. Og den nyvalgte forsamlings flertal gik straks i gang med at rulle den provisoriske regerings demokratiske og sociale tiltag tilbage. Først og fremmest lukkede de nationalværkstederne, der ellers skulle lindre arbejdsløshedens følger for de fattige. Det udløste voldsomme protester mellem de parisiske arbejdere, der følte sig forrådt og barrikaderede sig i deres kvarterer, og myndighederne, der satte 100.000 soldater ind for at kvæle modstanden. Tusinder døde, og mange blev senere deporteret.

Ordenen var genoprettet, men det var ikke længere helt den samme orden. Krigsminister Cavaignac (1802-1857), der stod i spidsen for at nedkæmpe arbejderne, blev belønnet med posten som regeringsleder og fik diktatoriske beføjelser. Det demokratiske indhold i republikken kom under pres.

Sommeren 1848 markerede dermed ikke kun revolutionernes mest radikale fase, men også begyndelsen til bestræbelser på brutalt at slå revolutionerne ned. Efter de hårde konfrontationer i Paris nedkæmpede imperietro styrker de nye revolutionære styrer i habsburgernes storbyer, og hen over hovedet på den lovgivende forsamling indførte den preussiske konge en moderat forfatning, der gav ham det meste af magten tilbage. Det var nu kontrarevolutionen og reaktionen, der nød fremgang. I Frankrig herskede efter præsidentvalget i december 1848 den autoritære Louis Bonaparte, først som præsident, men fra sit statskup i 1851 som kejser i det andet imperium. Republikken overlevede knap fire år. I Preussen herskede stadig Friedrich Wilhelm 4. I Østrig stod Habsburgslægten atter stærkt under den unge kejser Franz Josef (1830-1916). Demokrater og socialister var sendt på flugt og udgjorde ikke længere en akut trussel i disse lande.

I takt med at revolutionerne fra 1848-49 kom på større afstand, kunne de paradoksalt nok bekræfte Søren Kierkegaards opfattelse af den moderne epoke som en sensationsjagende, men reelt begivenhedsløs ”Avertissements-Tid”. De var ikke revolutioner, kun illusioner. Den tyske sociolog, forfatter og filosof Karl Marx (1818-1883) bemærkede i et besk samtidshistorisk tilbageblik på den anden franske republik, at revolutionen i 1848 havde lidt nederlag, fordi den havde stillet sig tilfreds med at genopføre de gamle scener og roller fra 1790’ernes revolution. De revolutionære fra 1848 havde overset, at en sand revolution ikke kunne ”hente sin poesi fra fortiden, men kun fra fremtiden,” understregede han. Særligt om det tyske 1848, men med blik for europæiske udviklinger, kunne den britiske historiker A.J.P. Taylor (1906-1990) et lille århundrede senere skrive, at den tyske historie dengang havde ”nået sit vendepunkt, men undlod at vende.”

Nyere tolkninger af de europæiske revolutioner er mindre affærdigende. De lægger vægt på, hvordan 1848-revolutionerne forrykkede det politiske billede som helhed: De moderate liberale strømninger blev nu inviteret indenfor til en fælles front mod den nye demokratiske og socialistiske venstrefløj. Men afvises kan det ikke, at resultaterne af de europæiske revolutioner i 1848-49 stod i skærende misforhold til himmelstormerforventningerne fra foråret 1848, der efterhånden også gik mere eller mindre i glemmebogen.

Vores historiske bagklogskab ændrer dog ikke på, at stridighederne om Danmarks forvandling til konstitutionelt monarki udfoldede sig midt under bataljerne om de europæiske revolutioners skæbne. Da et vælgerkorps af fortrinsvis helt nybemyndigede mænd i efteråret 1848 valgte den grundlovgivende rigsforsamling, og forsamlingen påbegyndte sit arbejde med den kommende grundlov, var udfaldet af stridighederne ikke endeligt afgjort.

Enhver demokratiskeptiker fra 1849 ville korse sig over kravene på denne socialdemokratiske plakat op til folkeafstemningen om en grundlovsrevision i 1939. Forslaget vandt i øvrigt stort flertal blandt de afgivne stemmer, men stemmedeltagelsen var lige netop så lav, at det faldt alligevel – ikke mindst på grund af Venstres kampagne mod stemmeafgivelse. Landstinget bestod indtil 1953.

|| Arbejdermuseet

Ny mode

Ved udgangen af 1848 bemærkede den afsatte franske statsmand François Guizot, at selve ordet demokrati nu udøvede ”et saadant Herredømme, at ingen Regiering, intet Parti vover at leve eller troer at kunne det, uden at skrive dette Ord paa sit Banner, og de, der løfte Banneret høiest i Veiret og bære det længst, troe at være stærkest.” Det var nu blevet ”Mode at være Demokrat til det Yderste,” bemærkede også en anonym dansk debattør kritisk.

I revolutionens hastigt, men kortvarigt udvidede politiske offentlighed kan man se et træk ved moderne politik, som vi ellers bedst kender fra en langt senere eftertid: Demokrat var ikke længere nødvendigvis et skældsord, men blev i nogle sammenhænge noget, man måtte være – eller i det mindste hævde at være – hvis man ville have opbakning. Det affødte både nye muligheder og nye nødvendigheder i den politiske debat.

Og under politikken lå klassekamp. Både demokratibegrebets hastige opblomstring i 1848 og de forskellige nye standpunkter viste, at nye, store grupper i de europæiske befolkninger nu blev synlige og hørlige i offentligheden. Det kom også til udtryk i de danske debatter, navnlig i de spændte uger fra krigens afmatning og første våbenstilstand i sommeren 1848 frem mod valget til den grundlovgivende rigsforsamling i oktober.

Hippodromedarer og bondevenner

Ikke mindst var der de nye demokrater, de såkaldt ‘rene’ demokrater på den politiske venstrefløj. De københavnske håndværkerkredse, der allerede inden Februar- og Martsrevolutionerne havde erklæret sig demokratiske, understregede deres fordringer til en kommende grundlovs demokratiske karakter: en rigsdag i et eneste kammer, baseret på direkte, almindelig valgret for alle myndige mænd, dvs. alle over 25 år. I kølvandet på det franske arbejderoprør i juni 1848 trådte også den socialt forankrede liberalismekritik tydeligere frem i bevægelsen, og det kom til et brud med den liberale fløj omkring Carl Ploug, der i efteråret 1847 havde taget initiativ til stiftelsen af Haandværkerdannelsesforeningen. For dem kom det demokratiske standpunkt til at gå hånd i hånd med nye krav om at tage del i det politiske liv som arbejdere. Under den sigende signatur ”En Arbeider” hed det i skillingsbladet Nyeste Postefterretninger i august 1848, at ”Vi: den arbeidende Befolkning” måtte udnytte den netop vundne valgret til at stemme på de mest demokratiske kandidater.

I tilbageblik fra eftertiden tegner der sig konturer af et særligt socialt, politisk og retorisk standpunkt, som vandt indflydelse i forbindelse med den senere, langt mere indflydelsesrige arbejderbevægelse fra 1870’erne. For skribentkredsen omkring Nyeste Postefterretninger betegnede den demokratiske arbejderpolitiks fremvækst da også ”Fjerde Stands Emancipation”, dvs. et historisk gennembrud efter Den Franske Revolutions model, hvor tredjestanden under borgerskabets førerskab havde brudt med aristokrati og gejstlighed.

‘Hippodromedarerne’, som fjender kaldte dem, blev valgkampens store skræmmebillede i efteråret 1848. I den offentlige debat fik de en rolle, som langt oversteg både deres sociale forankring og deres politiske opbakning. Ganske vist blev et par af bevægelsens kandidater valgt ind i forsamlingen, men de repræsenterede ikke længere bevægelsen eller dens principper.

Demokraten var en lurvet én. Satiretegning af Kjøbenhavnspostens redaktør, J.P. Grüne.

|| Corsaren, 1848

Repræsenterede Hippodrombevægelsen et markant mindretal i befolkningen, repræsenterede Bondevennerne den jævnere landbefolkning. Og mens bønder i store dele af Europa støttede de gamle styreformer, ofte endda de direkte kontrarevolutionære bevægelser, skabte Bondevennernes Selskab en ny politisk identitet ved i foråret 1848 at bevæge sig mod venstre. I marts 1848 tilsluttede dets organ Almuevennen sig kravet om ”almindelig Valgbarhed og Valgret for hver myndig, uplettet Mand i selvstændig borgerlig Stilling.”

I protest mod regeringsbeslutningen om, at de 114 folkevalgte medlemmer af den grundlovgivende rigsforsamling skulle suppleres af 38 kongeligt udpegede medlemmer, begyndte Bondevennerne i sensommeren 1848 at betegne sig selv som demokrater. Det var i klar modsætning til ”Aandsaristokratiet og Pengearistokratiet” i det liberale borgerskabs lejr. Det ”liberal-aristokratiske Parti”, lød det nu i Almuevennen, talte ganske vist gerne om folket, men ønskede reelt at regere landet på folkets vegne, hvorimod de sande demokrater – altså folkene bag Almuevennen – ville gøre alt for og ved folket.

Demokrati for de rige og de kloge

Også dem, Bondevennerne nu kaldte for det ”liberal-aristokratiske Parti”, kunne nu begynde at påberåbe sig det demokrati, som de ved årets begyndelse højst havde kunnet anerkende med væsentlige forbehold. ”Demokratiet er nu i Danmark det naturligste,” hed det i Fædrelandet kun få dage efter Orla Lehmanns taktiske smisk for de ‘rene’ demokrater under det første stormøde i Hippodromen den 12. marts. Og frem mod valget i oktober blev den demokratiske retorik mere systematisk. De liberale anså den almindelige stemmeret for et vigtigt led i bestræbelsen på ”Demokratiets Herredømme i alle Statslivets Retninger,” lød det i september.

Det kan måske lyde, som om de liberale helt havde kastet sig i de fæle demokraters vold. Men snarere havde de foretaget en taktisk dobbeltmanøvre over for den nye, stærkt udvidede offentlighed. Dels havde de justeret deres politik, så den kunne rumme princippet om almindelig valgret for myndige mænd, blot med nogle få, men væsentlige forbehold. Dels brugte de demokratibegrebet i en ny betydning, så den passede til politikken. Som der stod i Fædrelandet få dage før valget: ”[D]et ægte Demokrati falder netop sammen med det ægte Aandsaristokrati, thi, idet det giver al Dygtighed lige Adkomst, giver det den største Dygtighed størst Adkomst.” Voila: Den demokratiske ligheds sande udtryk var nu uligheden! De nationalliberale var gendøbt som de bedste demokrater. Fædrelandets skribent var endda dristig nok til at betegne sit standpunkt som ”Demokrati i almindelig Forstand”, selv om det var ganske nyt og ret egenartet i samtiden. Det var Tocquevilles tanker omsat til fiks politisk markedsføring.

Hippodromfolkenes og Bondevennernes alt for lighedsstræbende demokrati kunne derfor brændemærkes som et falsk demokrati – det kommunistiske demokrati. Angreb man ”Formuens Indflydelse” og ”Aandens Aristokrati”, ville resultatet ikke blive demokrati, stod der i Fædrelandet i august 1848. Tværtimod ville man dermed grundlægge ”den raa Masses Aristokrati eller den physiske Magts Regimente”, der også gik under navnene ”Communisme og det sidste Ochlocrati, det er paa Dansk: almindelig Plyndring og Pøbelherredømme.”

Den nationalliberale forståelse af det ”ægte” demokrati var på den ene side et udtryk for, at man i denne kreds nu ikke alene omfavnede den demokratiske retorik, men også var åben over for almindelig valgret. På den anden side blev selve begrebet demokrati forbundet med meget, der traditionelt havde betegnet dets modsætning. De nationalliberale søgte da også fortsat at yde modvægt mod den alt for jævne befolknings indflydelse. Det skete både ved at hævde de uformelle forrettigheder, der lå i de ‘dannede’ kredses autoritet, og ved at tale for de formelle forrettigheder, fx oprettelse af et øvre kammer i rigsdagen. Det var på en og samme tid et politisk nybrud og en ny udformning af de liberales gamle demokratikritik.

Det farlige demokrati

Selve kampen om det nye Danmarks indretning røbede dermed en ny politisk kultur med betydelige demokratiske elementer – i de lavere klassers nye politiske synlighed, i de nye almuevenlige politiske standpunkter og i en ny, udtrykkeligt demokratisk retorik. Modviljen mod demokratiet, der indtil 1848 havde været næsten altdominerende, var langtfra så enerådende længere. Forsvundet var den dog bestemt ikke, og i nogle henseender fik den nye modvind blot antidemokraternes fane til at blafre tydeligere.

Én af de mest vedholdende og udfoldede demokratikritikker fra Grundlovens tilblivelse kom fra økonomen C.N. David (1793-1874), der i 1830’erne var blevet retsforfulgt som pioner for den liberale presse, men under Christian 8.s styre havde stillet sin liberale samfundslærdom i konservatismens tjeneste. De ”communistiske Lærdomme og Læren om den almindelige Stemmeret har eet og det selvsamme Udspring,” udtalte han i den grundlovgivende rigsforsamling den 22. marts 1849. For havde man først hævdet de udannedes og de ubemidledes politiske lighed med de dannede og de besiddende, ville de lavere klasser snart i lighedens navn angribe dannelse og ejendom.

En anden type af konservativ demokratikritik kom fra en markant kreds af fortrinsvis yngre, sjællandske godsejere. Da enevælden begyndte at gå op i limningen, søgte de at samle deres klasse bag krav om en stærk stat, der nok hævdede at styrke konge og regering, men først og fremmest ville give de allerstørste jordejere den indflydelse, som de havde mistet siden enevældens indførelse i 1660. I 1843 havde de organiseret sig i Godsejerforeningen, og allerede i forfatningsdebattens første uger, lige efter den gamle konges død, offentliggjorde de planer for en bedre politisk ordning af landet. Den unge Jakob Brønnum Scavenius (1811-1850) talte således i en debatpjece for en folkerepræsentation i to kamre, hvoraf det øvre kammer – kaldet rigsrådet som i adelsvældens tid – for en stor dels vedkommende skulle bestå af de største grundejere, alle valgt for livstid, nogle endda som arvelige poster. Netop ved at besidde jord var de store grundejere nemlig ifølge Scavenius intimt knyttet til den danske stats ve og vel.

Da den demokratiske politik og de nye klasseidentifikationer omkring arbejdere og bønder begyndte at træde klarere frem fra sommeren 1848, søgte den samme kreds af ultrakonservative godsejere at give bondevennerne modspil. Frem til lige efter Grundlovens vedtagelse i juni 1849 stod denne kreds bag det bredt sigtende – men vist aldrig særligt vel modtagne – blad Den danske Folkeven. Her søgte man at udpensle demokratiets rædsler for menigmand: Demokrati var ensbetydende med ”Almueregjering”, der ofte ville forfalde til ”et Voldsherredømme, hvor blot Næveretten, den Stærkeres Ret gjelder”, hvorimod aristokrati var ”de Bedstes, de Fortrinligstes Regjering.” På den baggrund var det jo indlysende, hvad man skulle støtte.

Beslægtede holdninger fandt i begyndelsen af 1849 også opbakning i holdningsfællesskaber, der indtil da ikke havde gjort meget væsen af sig. Det gjaldt først og fremmest en gruppe oldermænd fra de gamle håndværkerlav, der i det tidlige forår protesterede mod den almindelige valgret – stik mod den demokratiske Haandværkerdannelsesforening. Og på den grundlovgivende rigsforsamling dannede sig en lille skare af større jordbesiddere, især P.B. Scavenius (1795-1868), C.F. Zeuthen (1794-1850) og Carl de Neergaard (1800-1850), der kritiserede grundlovsudkastet for at basere begge kamre på den folkelige valgret. I stedet anbefalede de højere ejendomskriterier for valgret (kaldet census), stærkere kongelig indflydelse på Landstinget, arvelige poster i Landstinget og en større anerkendelse af korporative interesser. Uden støtte fra kongen, militæret eller andre afgørende kræfter opnåede de dog ingen klangbund for deres holdninger – i denne omgang. Men efter Junigrundlovens vedtagelse og med rygdækning i den almindelige konservative drejning af europæisk politik efter 1848-revolutionernes nedkæmpelse vandt standpunkterne indpas og satte afgørende præg på anden halvdel af 1800-tallet.

Europas nye og gamle herskere fejer revolutionen bort, mens den danske kong Frederik 7. spiller rollen som hofnar. Samtidig satiretegning.

|| Ferdinand Schröder/Düsseldorfer Monatshefte (1849)/Wikimedia Commons

De oversete

I 1848 blev demokrat altså noget, man kunne være. En kort overgang blev det nærmest noget, man skulle være. Men selv for de mest yderligtgående tilhængere af den demokratiske lighed var det så godt som uanfægtet, at politik var et anliggende for mænd. Mens revolutionsbølgen i 1848-49 i udlandet også affødte små, men markante bevægelser for kvinders politiske ligestilling, var man så godt som tavs herom i den danske debat. Ganske vist blev kvindens ligeberettigelse også sat til debat i Danmark efter udgivelsen af Mathilde Fibigers (1830-1872) brevroman Clara Raphael i slutningen af 1850, og hendes fortælling havde klare referencer til begivenhederne i 1848, men hverken romanen eller debatten formulerede noget ønske om politisk bemyndigelse af kvinderne.

End ikke den demokratiske lighed var altså for alle. Det paradoks havde nogle af tidens skarpeste konservative demokratikritikere også blik for. Filosoffen P.M. Stilling (1812-1869) bemærkede syrligt, at demokratiet var et lifligt ord for den sympatibejlende folketaler, men at end ikke de erklærede demokrater selv tog deres egne grundsætninger bogstaveligt nok til at ville udbrede magten til flertallet af hele det ”sociale Folk”, dvs. ”Mænd, Qvinder, Gamle og Unge uden nogen Forskjel.” De såkaldte demokrater ville udelukkende give magten til det ”politiske Folk”, skrev han, dvs. et udvalg af folket, der skulle vælge ”et Antal uindskrænkede Folkeherskere, udstaferede med Fuldmagt.” Det var sigende, at demokraten Frederik Beck i sit svar til Stilling gav ham ret på dette punkt: Ja, ”Fruentimmer og Børn” var udelukket fra politisk valgret. Men det var kun naturligt, fortsatte han. De tilhørte jo ”den Deel af Samfundet, som er indskrænket til Familielivet.”

Går man og er harm over nutidens poppede historieformidling, er denne knastørre grundlovsfilmatisering fra 1949 måske lige sagen. Kun onde tyskere, grove godsejere og Ib Schønbergs (1902-1955) joviale kong Frederik er tæt på at puste lidt liv i fortællingen.

|| Det Danske Filminstitut/Dansk Kulturfilm

Endnu mere gemt af vejen, både i samtidens debatter og i mange af eftertidens tilbageblik, var de nye borgere i de danske kolonier. Også de sorte slaver på de danskvestindiske marker rejste sig til oprør i 1848, og koloniherrerne så ingen anden udvej end at sætte slaverne fri. Tilbage stod spørgsmålet, om kolonierne med deres mange nyligt frisatte slaver skulle tilkendes samme rettigheder som andre indbyggere i det danske rige. En del af den lyshudede koloniale elite ville gerne vinde mere indflydelse og større borgerfriheder, men skrækken for, hvad de sorte kunne finde på at stille op med trykkefrihed, forsamlingsfrihed og måske stemmeret, svækkede kravet om at gøre Junigrundloven gældende i kolonierne. På den måde blev resultatet af den nye danske grundlov – paradoksalt – en styrkelse af de danske autoriteters overmagt.

Nul stemmeret til fattiglemmer. Modtog man fattighjælp, fraskrev man sig samtidig sine borgerlige rettigheder, herunder stemmeretten. Reglen blev efterhånden omgået i flere tilfælde, men først afskaffet i 1961. Fotoet viser fattige, der bespises på et herberg i København i 1915.

|| Holger Damgaard/ritzau

Kvinderne og de frigjorte slaver kom derfor også til at dele skæbne med de mange andre grupper, som ikke alle blev overset i samme grad, men som dog uden større armbevægelser kunne udelukkes fra politisk myndighed i både de første grundlovsudkast og den endelige grundlov. Blandt mændene stod også de fattigste, de unge under 30 og nytilflytterne i den enkelte valgkreds tilbage som politisk umyndige. Efterhånden opstod den talemåde, at man havde udelukket de syv F’er fra valgretten: fruentimmere, folkehold (dvs. tyende), fattige, fremmede, fallenter, fjolser og forbrydere. Det efterlod et samlet valgkorps på ca. en sjettedel af befolkningen. Det var tæt på en seksdobling af vælgerkorpset, når man sammenligner med den tidligere stænderforfatning, men der var meget langt til, hvad vi i dag kalder almindelig valgret.

Og valgrettens begrænsninger blev langtfra den eneste modvægt mod alt for folkelige indflydelser.

En demokratisk grundlov?

Den færdige grundlov, som Frederik 7. underskrev den 5. juni 1849, var finjusteret i detaljerne, men disposition, indhold og langt de fleste formuleringer var bibeholdt fra D.G. Monrads udkast godt syv måneder tidligere. Forhandlingerne om Grundloven var foregået, mens krigen om hertugdømmerne blussede op igen, og mens de sidste større slag om de europæiske revolutioners skæbne blev udkæmpet.

Junigrundloven er ofte uden videre blevet karakteriseret som indførelsen af demokrati i Danmark, dvs. det demokrati, som blev udviklet videre til det politiske system, vi kender i dag. Men udlægningen rummer store problemer, uanset om man tager afsæt i samtidens forståelse af det nye politiske styre eller i vores egen tids fremherskende demokratiforståelser. For nok talte man om demokratiet i 1848-49, nok begyndte man at kunne vinde politisk opbakning som erklæret demokrat, og nok rummede Junigrundloven i samtidens øjne betydelige indrømmelser til de nye demokratiske holdninger, men i den første eftertid undlod man typisk at omtale det nye styre som et demokrati, sådan som man vænnede sig til at gøre i det 20. århundrede. I stedet definerede man styreformen som indskrænket monarkisk. Fra 1849 kunne man tale om, at styret var mere demokratisk end tidligere, og man diskuterede, om det var for demokratisk eller for lidt demokratisk, og man kunne hylde eller fordømme demokratiet og demokraterne. Men man talte om elementer inden for den nye politiske og sociale orden. Ikke om ordenen som sådan.

Grundloven indeholdt også væsentlige værn mod det alt for demokratiske. Nok var monarkens magt nu indskrænket, men den var fortsat betydelig. Hvis et lovforslag med et rigsdagsflertal bag sig bød kongen imod, kunne han i princippet bremse vedtagelsen ved at nedlægge veto. Det skete i praksis sjældent. Alligevel blev bestemmelsen opretholdt for at yde modvægt mod de alt for forandringsvillige folkestemninger, som måske ville komme.

Det samme formål – altså inddæmning af det alt for demokratiske – havde også oprettelsen af et øvre kammer, Landstinget, over Folketinget. Landstinget var forbeholdt de modne (over 40 år) og de velhavende. De bestemmelser udelukkede i sig selv 96 % af befolkningen.

Junigrundloven var altså nok en imødekommelse af de demokratiske stemninger, som var opstået i den revolutionære europæiske kontekst, og Grundloven gav muligheder for en videre demokratisk udvikling, men det er næppe rimeligt at karakterisere den som demokratisk i sig selv. Det var heller ikke på forhånd givet, at Grundloven ville blive efterfulgt af mere demokratiske politiske ordener. I store dele af 1800-tallets anden halvdel kom det snarere til at gå i den modsatte retning.

Mellem grå hverdagsafsavn og gyldne fremtidsløfter. En socialdemokratisk taler på Nørre Fælled. Måske fremmaner han forestillingen om en kommende grundlov hinsides klassesamfundet?Oliemaleri fra 1899.

|| Erik Henningsen/Arbejdermuseet

Liv i de gamle idealer

Den ellers så nøgne Nørre Fælled – hvor Fælledparken og Rigshospitalet ligger i dag – blev forvandlet til et menneskemylder sidst på eftermiddagen den 5. juni 1899. Socialdemokratiet holdt politisk folkefest for Grundloven. Fra en af de tre interimistiske talerstole talte fagforeningsformand Jens Jensen (1859-1928) af sine lungers fulde kraft til titusindvis af københavnske arbejdere: Den nu 50 år gamle grundlov var ikke blot en vigtig begivenhed i landets fortid. Den var også et aktuelt stykke historie, der måtte finde gentagelse i nutiden.

Noget lignende kunne man høre til den ligeledes talstærke grundlovsfest i Frederiksberg Have, hvor liberale Venstretalere hyldede Junigrundloven som udtryk for den demokratiske folkeånd. Skoleinspektør Johan Ottosen (1859-1904) vendte sig skarpt mod den ”Mistillid” til folket, som lå hos den stribe af konservative godsejerregeringer, der stækkede Folketingets magt. Han og de øvrige talere så derimod i den første grundlov fundamentet for en folketingsparlamentarisme, så folkets egne stemmer kunne få indflydelse på regeringsdannelsen: ”Junigrundloven i dens fulde Omfang er Folkets demokratiske Ret,” stod der i Det forenede Venstres program fra 1872.

Til Højrepartiets fornemme fest i Kongens Have samme dag i 1899 hyldede man derimod den tætte alliance, der i mellemtiden var vokset frem mellem regering, konge og det privilegerede Landsting, som var det væsentligste resultat af grundlovsrevisionen i 1866. Junigrundloven fra 1849 havde nok stadfæstet frihedens princip, men man var gået for vidt og for hurtigt frem i overdragelsen af magt til den bredere befolkning, understregede folketingsmedlem Holger Hammerich (1845-1915) i sin tale: ”Frihed og Folkestyrelse er nu en Gang ikke eet, og under Folkestyrelse har der været og kan der blive regjeret saa despotisk og hensynsløst som under nogen Enevoldsherre.” Tocquevilles gamle advarsler mod demokratiet levede videre. Bøndernes politiske venstreorientering og, endnu værre, den senere socialistiske arbejderbevægelse havde ifølge Hammerich vist behovet for et ”Værn […] mod et enevældigt Flertalsherredømme.” 1866-grundloven og de konservative regeringer, navnlig under godsejer J.B.S. Estrups (1825-1913) førerskab, var netop dette nødvendige værn – ”mod alle Omvæltningslyster og mod al Slags Despoti, fraoven som franeden.”

Højre fejrede altså grundlovsdag for at fastholde den reviderede grundlov fra 1866 som udtryk for det gode, gamle samvirke mellem de forskellige stænder. Venstrefolk som Ottosen så derimod frem mod en genrejsning af Junigrundloven som det afgørende historiske fremskridt i nyere dansk historie. Jens Jensen på Nørre Fælled støttede Ottosens bestræbelser, men skuede samtidig mod mere radikalt anderledes fremtider.

Selve Grundloven fra 1849 var nemlig langtfra ideel, mente socialdemokraterne. Den havde vist sig hverken at skaffe egentlig frihed eller virkelig lighed. Friheden blev hver dag krænket for de mange fattige og nødstedte, der dagligt blev sat på gaden. Og ligheden blev krænket af industriens usle arbejdsvilkår. Junigrundloven havde med andre ord vist sig at være det kapitalistiske borgerskabs grundlov, hvilket Jensens partifælle A.C. Meyer (1858-1938) understregede fra en anden talerstol på Fælleden: ”Den Frihed, Grundloven gav os, var den kapitalistiske Frihed, Friheden til at sulte ihjel, til at blive Millionærer eller Proletarer med størst Udsigt til det sidste.” Tvivlede man på det, var det blevet tydeligt med den storlockout, som de danske arbejdsgivere iværksatte netop denne sommer i 1899 for at knække arbejdernes og fagforeningernes magt.

Jensen, Meyer og deres partifæller ville vække ånden bag Junigrundloven til live igen: ”den Aand, der talte ud af Københavns Borgere, da de i 1848 sagde: ‘Driv os ikke til Fortvivlelsens Selvhjælp.” Det drejede sig altså om atter at udvise resolut vilje til handling mod uretfærdighed. Derfor måtte man nu ikke bare genrejse den gamle grundlov, men skrive en ny: ”Lad os puste Liv i de gamle Idealer, saa vi kan komme til et nyt Liv i Frihed, Lighed og Broderskab,” sluttede Jensen og høstede hurraråb fra forsamlingen.

Den gamle revolutionstrussel viste sig igen. Det var ganske vist en ny sammenhæng, men den var lige så flertydig, som da Orla Lehmann først formulerede den: Ligesom for de nationalliberale i 1848 var det næppe Jensens hensigt at stille sig i spidsen for nogen revolution. Snarere gjaldt det, igen, om at fremmane revolutionens spøgelse som et middel til at presse reformer igennem.

Junigrundloven som slagmark

De tre forskellige grundlovsfester i København ved 50-årsjubilæet var udtryk for de skarpe partistandpunkter og samfundsinteresser, der voksede frem i årtierne efter 1849 og gjorde Grundloven til en politisk slagmark, hvor forskellige versioner for dens videre liv kunne strides.

Allerede i de første år efter vedtagelsen blev Grundloven genstand for fornyede kampe. Ikke kun mellem politiske partistandpunkter i Danmark, men også mellem de europæiske stormagter. Ikke mindst var der det vanskelige spørgsmål om hertugdømmernes status. Junigrundloven var jo udarbejdet under Treårskrigen (1848-50), hvor hertugdømmerne reelt var fjendeland uden for den danske centralmagts kontrol. Ved krigens afslutning fik de europæiske stormagter – med Rusland som den ivrigste kraft – gennemtrumfet, at førkrigsbalancen mellem helstatens bestanddele måtte fastholdes, og at Junigrundloven kun fik gyldighed nord for Kongeåen.

I de konservative europæiske magthaveres øjne var den relativt demokratiske danske forfatning et skammeligt minde fra de revolutionære tumulter, der helst skulle tilintetgøres helt til glemsel. Og hvad de udenlandske magthavere ikke selv direkte gennemtvang, blev ført ud i livet af nye danske regeringer – enten som direkte udtryk for konservative, antidemokratiske holdninger eller under bekendelse til ‘den europæiske nødvendighed’, altså presset fra de udenlandske stormagter.

En overgang frygtede man i liberale og venstreorienterede kredse ligefrem et konservativt anført militærkup mod Grundloven. En dag i november 1852 stod Orla Lehmann, D.G. Monrad og A.F. Tscherning på Christiansborg Slot og betragtede gardernes eksercits på pladsen udenfor. ”See, der gaae de nu saa pænt,” sagde Lehmann ifølge bondevennepolitikeren J.C.H. Fischers (1814-1885) dagbog. Men ”hvem veed, om de nu ikke en smuk Dag kunde gjøre en Svingning herind ad, for at rydde Rigsdagssalen?” Det skortede ikke på nylige fortilfælde fra de udenlandske revolutionsnedkæmpelser. Så vidt kom det ganske vist ikke i Danmark. Hæren kom ikke til at spille nogen selvstændig politisk rolle, formentlig fordi officerskorpset og de liberale politiske kredse socialt, kulturelt og politisk havde stået tættere på hinanden i Danmark, end det var tilfældet i de større magter mod syd. Men der var stærke bestræbelser på at stække Grundlovens tvetydige indrømmelser til de demokratiske strømninger.

Den konservative statsminister Poul Schlüter (1929-) hilser på sine kernevælgere ved grundlovsmødet på Himmelbjerget i 1985. Det er længe siden, at grundlovsdag var en arena for kamp om de udstødtes politiske bemyndigelse.

|| ritzau

Mest markant var det i 1853-54 under Højrepolitikeren A.S. Ørsteds regering, der allerhelst helt ville rulle Junigrundlovens paragraffer om trykkefrihed, almindelig valgret og værnepligt tilbage. Da det mislykkedes, søgte regeringen at omgå Junigrundloven ved uden om rigsdagen at udstede en forfatning for alle helstatens dele. Indholdet bar tydeligt præg af den gamle enevældes tankegods og begrænsede den danske rigsdags indflydelsesmuligheder. For oppositionen lignede det et statskup med ikke-militære midler. Den efterfølgende strid gjorde det umuligt for både denne fællesforfatning og Ørstedregeringen at fortsætte. Men den såkaldte Oktoberforfatning, som en nyvalgt rigsdag tilsluttede sig i 1855, var stadig et markant skridt væk fra den demokratiske kurs fra 1848 og 1849.

Holstenerne nægtede imidlertid at anerkende Oktoberforfatningen, og de fik støtte fra Det Tyske Forbund. De gamle modsætninger mellem det danske og det tyske blussede op igen, og i kongeriget oplevede de nationalliberale politikere en ny bølge af opbakning. Den nye nationalliberale regering valgte i 1863 at gennemføre Orla Lehmanns forslag til en ny fællesforfatning for kongeriget og Slesvig. Novemberforfatningen justerede, men omstødte ikke 1850’ernes indskrænkelser af den danske rigsdags myndighed. For nok var Lehmann og hans nationalliberale meningsfæller betydeligt mildere stemt over for den almindelige valgret end fx Ørsted, men med de revolutionære trusler på behørig afstand begyndte de nationalliberale selv tydeligere at lægge afstand til – med Lehmanns ord – ”den plebejiske Aands onde Instinkter”. Det gjaldt altså farerne ved de lavere klassers politiske indflydelse. Hensigten med Junigrundlovens udvidelse af valgretten og indførelse af rigsdagen som lovgivende forsamling, forklarede han i 1861, havde bestemt ikke været ”at lægge Statsstyrelsen i den uoplyste Almues Haand”. Tværtimod var hensigten, at ”den oplyste og besiddende Middelstand” – altså borgerskabet – skulle ”vinde Almuens Hengivenhed og Tillid ved en agtelsesfuld og kjærlig Omhu for dens Vel.”

Da øvelsen viste sig vanskeligere end beregnet, og bønderne fortsat stemte på Bondevennerne frem for de oplystes og de besiddendes kandidater, begyndte også de nationalliberale selv at tale for en yderligere indskrænkning af valgretten. I første omgang hævede de simpelthen grænsen for, hvor velhavende man skulle være for at få adgang til Landstinget. Det gjorde Lehmann gældende i fællesforfatningen af 1863. Og i den følgende tid talte han også for, at det samme måtte gælde for en revideret Junigrundlov, altså også i kongerigets indre anliggender.

Fællesforfatningen var udtryk for de nationalliberales gamle drøm om en nationalstat, som bestod af kongeriget Danmark og hertugdømmet Slesvig. Treårskrigens udfald havde blokeret for, at drømmen kunne blive til virkelighed. Nu fandt man, at tiden var inde til at gøre forsøget igen, selv om man var fuldstændig klar over, at man dermed overtrådte stormagternes diktater fra Treårskrigens afslutning. Resultatet blev en krig, som endte med det stik modsatte af, hvad de nationalliberale havde håbet på: Både Slesvig og Holsten gik tabt i krigen mod Preussen og Østrig. I stedet for en forening med Danmark blev Slesvig sammen med Holsten indlemmet i Det Tyske Forbund og få år senere i det nyetablerede tyske kejserrige. Det efterlod de kongerigsdanske politikere alene med den videre forfatningspolitik. Og da krigsnederlaget samtidig klæbede ved de nationalliberale politikere, kunne det give nye muligheder for de konservative godsejerpolitikere, der i 1840’erne syntes at have stilet mod historiens mødding. Med enhver revolutionstrussel på behørig afstand lykkedes det dem i 1866 at få støtte fra dele af den bondevenlige venstrefløj til en forfatningsrevision, der sikrede landområderne som helhed – først og fremmest de store godsejere – en stærk repræsentation i Landstinget.

Revisioner

Den såkaldte ‘gennemsete’ grundlov fra 1866 tog endnu et stort skridt væk fra de demokratiske elementer fra 1848-49. Men samtidig lå det i grundlovsrevisionen, at de konservative nu officielt anerkendte nogle af den samme grundlovs bærende elementer. 1866-grundloven opretholdt nemlig Junigrundlovens fundamentale borgerrettigheder og relativt rummelige valgretsbestemmelser, når det gjaldt Folketinget. Den væsentligste forandring handlede om Landstinget, der i endnu højere grad end før blev et organ for en velhavende, konservativ elite. En stor del af de øvrige pladser blev nemlig forbeholdt de 1.000 største skatteydere i Danmark, dvs. landets allerrigeste.

Ved således at skærpe modsætningen mellem de to kamre lagde den nye grundlov op til strid. De erklærede demokrater i Venstre vandt i 1872 flertal i Folketinget og brugte positionen til at rejse krav om folketingsparlamentarisme – altså at regeringen skulle udspringe af et folketingsflertal. De konservative kræfter, der nu kaldte sig for Højre og opslugte det gamle nationalliberale miljø, forskansede sig derimod i Landstinget. De stod fast på, at kongen og kun kongen udnævnte regeringen. Dermed var grunden gødet for den store forfatningskamp i slutningen af 1800-tallet, altså en strid om den rette udlægning af forholdet mellem forfatningens centrale elementer: Folketing, Landsting, regering og konge. Højdepunktet i forfatningskampen blev provisorietiden fra 1885 og et tiår frem, hvor godsejer Estrups ministerium regerede ved hjælp af provisoriske finanslove udstedt uden om Folketinget. En overgang var modsætningerne mellem regeringsstøtter og opposition endda så tilspidset, at dele af Venstres bagland talte om at bevæbne folket til forsvar for forfatningen, hvilket man fra Højreregeringens side frygtede nok til at nedlægge forbud mod de såkaldte riffelforeningers virke og endda til at finde et påskud til at fængsle den ellers ganske uvoldelige populære Venstreleder Christen Berg (1829-1891).

Da man i 1899 markerede Junigrundlovens 50-årsjubilæum, lå Venstres og folketingsparlamentarismens sejr lige om hjørnet. To år senere udnævnte kongen den første Venstreregering. Det markerede det såkaldte systemskifte, dvs. anerkendelsen af en egentlig folketingsparlamentarisme. Og for alle andre end de gamle, svækkede Højrekræfter stod det stadig klarere, at der var behov for også at gøre op med de gamle værn mod demokratiet, som man havde indskrevet i grundlovene fra både 1849 og 1866. Men man var ikke enige om formen og tempoet. Det var især de nye politiske kræfter til venstre for Venstre – arbejderne i Socialdemokratiet og den alliance mellem husmandsbevægelse og byernes frisindede kræfter, der fra 1905 kaldte sig Det radikale Venstre – der førte kampen for en grundlovsfornyelse.

I den nye grundlov fra 1915 fjernede man den privilegerede valgret, man tog et skridt væk fra det simple enkeltmandskredsvalg og ‘the winner takes it all’-princippet fra 1849, og man udvidede valgretten markant, så også kvinder og tyende kunne stemme. Endelig, sagde den radikale konseilspræsident C.Th. Zahle (1866-1946) i 1915, fik Danmark ”en Grundlov, der for Alvor fører ud i Livet Junigrundlovens store Grundprincip: den almindelige Valgrets Eneherredømme.” Grundloven var igen blevet ”Folkets Eje”. Og fra den socialdemokratiske grundlovsfest i Søndermarken bakkede arbejderbevægelsens førende kræfter op: ”Ordene ‘Folkets Vilje skal være Landets Lov’ er bleven anerkendt ved den ny Grundlov,” understregede et 41-årigt folketingsmedlem, den forhenværende cigarmager og senere statsminister Thorvald Stauning (1873-1942). Demokratiet var forvandlet fra fremtidsløfte til nutidig virkelighed.

Helt forbi var det dog stadig ikke. Fx mistede man fortsat sine borgerlige rettigheder, hvis man modtog fattighjælp, og selv om en større andel af de trængende i de kommende årtier blev tilkendt den nye ‘uegentlige fattighjælp’ og dermed kunne undgå at miste stemmeretten, gjaldt princippet om tab af stemmeret helt frem til forsorgsloven af 1961. Og Landstinget eksisterede frem til den næste grundlovsrevision i 1953.

Midt i begejstringen over demokratiets virkeliggørelse i 1915 drømte nogle da også videre. Nogle af dem endda meget langt. Hør blot Staunings røst fra Søndermarken:

”Folket er Herre i sit eget Hus; men nu gælder det om at rydde den kapitalistiske Svamp ud af Huset. […] I dag begynder det arbejdende Folk at tilvejebringe den næste Grundlov. Den, som ikke blot skal ophæve politisk Uret, men den, der skal afskaffe Klasserne, afskaffe Trældommen, ophæve Fattigdommen og udrydde Krigene ved at afskaffe Kapitalismen.”

Det kunne næsten lyde som en bekræftelse af den gamle konservative frygt fra 1840’erne for, at kommunismen spøgte bag de demokratiske læresætninger om almindelig valgret. Men det gik anderledes.

Forgyldte stole

Den 5. juni 1949 fejrede rigsdagen Grundlovens 100-årsjubilæum. Men så man sig omkring i den fornemt festpyntede folketingssal, kunne man næsten føle sig hensat til et optrin fra Grundlovens spædeste år – eller endnu tidligere. De 800 indbudte deltagere i den eksklusive del af jubilæumsfestlighederne var stort set alle granvoksne mænd klædt i kjole og hvidt, grupperet efter deres rang i rigets elite, ministre for sig, øvrige rigsdagsmedlemmer for sig, foruden officerer, udenlandske diplomater og medlemmer af kongefamilien. På de bagerste rækker sad medfølgende fruer i gallakjoler. Forsamlingen hyldede konge, fædreland og grundlov med hurraråb. På Statsradiofoniens gamle transmission kan man kun høre herrestemmerne, men flere til gengæld med karakterfaste rullende r’er. Og med unison målrettethed afsang man begge fædrelandssange, både den om kong Christian i røg og damp og den om det yndige land, hvor harniskklædte kæmper i fordums tid ifølge enevældedigteren Adam Oehlenschläger (1779-1850) havde siddet klar til at give fjenderne stryg.

Stolene var forgyldte, den røde løber var rullet ud, og over kongefamiliens pladser vajede en højrød baldakin med guldkanter, rigsvåben og krone. Og så var det endda monarken, der havde frabedt sig endnu mere kongerøgelse. Der havde været planer om at udstyre Frederik 9. (1899-1972) med hermelinskåbe og to store løvefigurer i sølv. Men det ville – som han havde bemærket – næppe virke helt ”konstitutionelt” nok.

Fra podiet talte Folketingets formand Julius Bomholt (1896-1969) og statsminister Hans Hedtoft (1903-1955), begge medlemmer af Staunings gamle Socialdemokrati, om Junigrundlovens store resultater og dens placering i det særligt danske demokratis lange historie siden oldtiden. De fremhævede, hvordan Grundloven var blevet givet af kongen i fuld forståelse med folket og som led i en ublodig forandring – igen noget, der ifølge begge talere kunne anses for karakteristisk dansk. Den fremtidige grundlov, der ifølge Stauning havde skullet afskaffe kapitalismen, nævnte de ikke. Der var ganske vist henvisninger til ”fremskridtet” og behovet for at sikre befolkningen mod ”frygt og nød”, og måske gemte der sig deri visioner for et udbygget socialt sikkerhedsnet, men formuleringerne var korte og vage. Hyldet på denne dag blev den fortid, der havde lagt grund til den gode nutid – ikke den, der skulle pege frem mod anderledes fremtider.

Kongefamilien på æresplads. Der var ingen tvivl om, hvem man takkede og ærede mest ved Grundlovens hundredårsjubilæum i 1949. Her et billede fra Folketingssalen.

|| Walter Månsson/Scanpix

Udenfor, på Christiansborg Slotsplads, havde kongen, statsministeren og rigsdagens to formænd hver nedlagt en krans ved foden af den til lejligheden forgyldte rytterstatue af Frederik 7., inden de var draget til festgudstjeneste i Holmens Kirke og videre til højtideligheden i folketingssalen. Og da taler, hurraråb og fædrelandssange var overstået indenfor på Christiansborg, bevægede nogle af de skrudklædte sig ud på Slotspladsen for at møde det folk, hvis grundlovsfæstede indflydelse man fejrede. Forsamlingen udenfor var betydeligt større og mere broget. Pressen talte mellem 15.000 og 30.000, hvilket dog var færre, end arrangørerne havde håbet.

Også udenfor var det de ledende politikere, der førte ordet. Talerne omfattede repræsentanter for de politiske arvtagere til de tre bevægelser, der et halvt århundrede før havde arrangeret hver deres politisk skarpt profilerede grundlovsfest. Der var den konservative Flemming Hvidberg (1897-1959), Venstremanden Erik Appel (1880-1964), Ingeborg Refslund (1891-1972) fra Det radikale Venstre og endelig den socialdemokratiske statsminister Hedtoft igen. I 1899 havde navnlig de konservative Højrefolk og de socialdemokratiske førere tordnet mod hinandens politik og fremsat ønsker om vidt forskellige samfundsmæssige fremtider. Nu talte de alle fra samme scene. Ville man finde meningsforskelle, krævede det både lup og gode politisk-historiske forkundskaber. Der lå nok en politisk mening bag det forhold, at socialdemokraterne kort nævnte 1866-grundloven som et tilbageskridt i demokratisk henseende og kom ind på forfatningskampen. Den konservative Hvidberg undlod derimod at komme ind på den reviderede grundlov, som hans egne politiske forgængere i fem årtier havde stået last og brast om. Men ellers var det slående, hvor enige alle politiske talere var om at fremhæve det demokratiske og det danske ved Grundloven som et knudepunkt i en lang historisk fortælling, der rakte tilbage til den nationale oldtid.

Og ligesom festlighederne og talerne søgte at rejse respektindgydende og højtidelige monumenter over en national fortid, søgte jubilæets organisatorer noget lignende med de andre store satsninger dette år. Fx det enorme flerbindsværk Den danske Rigsdag, der mobiliserede landets fremmeste akademiske ekspertise i en samling af lærde afhandlinger om rigets styrelse i de forløbne hundrede år. Det var sober og lærd – men meget lidt sprælsk eller kontroversiel – historieskrivning i stort format. Som det konservative dagblad Nationaltidende bemærkede ved udgivelsen, var det påfaldende, at ”et Værk, der omhandler hundrede Aars Uenighed” blev udformet med vægt på alt ”det, alle er saa nogenlunde enige om.”

Et andet projekt i samme kaliber var spillefilmen For Frihed og Ret, der med meget stort budget i ryggen skulle formidle Grundlovens historie til et bredere publikum. Gennem den fiktive husmand Rasmus Nielsen (i øvrigt spillet af Ebbe Rode (1910-1998), Orla Lehmanns oldebarn) blev publikum ført gennem tiden fra 1820’erne frem til Grundloven. I forlængelse af de fremherskende liberale og, måske især, socialliberale tolkningstraditioner samt med diskrete nik til den nyligt overståede frihedskamp mod den tysk-nazistiske besættelsesmagt blev Junigrundloven fremstillet som en demokratisk, social og national forløsning. Godsejerne blev skildret som gennemusympatiske, forvorpne og ikke helt danske. Bønderne og det liberale borgerskab, repræsenteret ved Lehmann og Monrad, rakte derimod hinanden hånden i national og demokratisk forsoning. Og Frederik 7., spillet af Ib Schønberg, fremtrådte sympatisk og godmodigt folkelig, men måske også lidt fjollet.

Netop Schønbergs kongeskildring var noget af det eneste, der lettede lidt på den uhyre detaljerige fremstilling. Som andre dele af grundlovsjubilæet var filmen skabt i så stor ærbødighed for fortidens hændelser, at enhver kunstnerisk fascinationskraft gik tabt. Det var datidens filmanmeldere også ganske enige om. Aftenbladets anmelder bemærkede spidst, at ”intet menneske uden opbydelse af en god portion viljekraft kan holde ud at se det hele til ende.” Nogle mente, at filmen højst kunne bruges i skoleundervisningen. ”Stakkels børn”, skrev Aftenbladet.

Børneparlament

Børnene skulle ikke længere være stakkels, da Junigrundloven et halvt århundrede senere atter havde jubilæum. Tværtimod kunne det nu endelig virke, som om det nye jubilæums ansvarlige søgte at rette op på de skiftende former for umyndiggørelse, som kvinderne, de fattige og de unge havde været udsat for gennem tiderne, og som 100-årsjubilæets stive monumentdyrkelse måske havde lagt sig lidt for tæt op ad. Kvinderne havde haft stemmeret i næsten 75 år, og med først den nye sociallovgivning fra 1933, så forsorgsloven af 1961, havde man endelig afskaffet umyndiggørelsen af de fattige. Nu blev også børnene inddraget.

Først og fremmest skete det gennem arrangeringen af en såkaldt Børneparlamentsdag den 22. marts 1999, hvor 178 elever fra 60 danske grundskoler indtog Folketingssalen. De skulle mødes med udvalgte ministre og drøfte og stemme om en lang række lovforslag, som skoleklasser i hele landet havde formuleret. Forsamlingen endte med at vedtage ni lovforslag, som blev overdraget til statsminister Poul Nyrup Rasmussen. Et af de spørgsmål, der fik gemytterne i kog, var fraværet af en arbejdsmiljølov for folkeskoleelever. Da Tommy Svenningsen fra 9.b på Blåbjerggårdskolen i Esbjerg syntes, at den socialdemokratiske undervisningsminister Frank Jensen (1961-) bagatelliserede problemerne, sagde han direkte til ministeren: ”Undervisningsministeren er velkommen til at komme og sidde på min stol, så han selv kan mærke, hvor dårlige møblerne er på vores skole.”

Selv i et børneparlament kan en velvoksen politiker give et godt råd. Centrum-Demokraternes Arne Melchior (1924-2016) hvisker en ung mand noget i øret.

|| Bjarke Ørsted/Scanpix

Børneparlamentsdagen var naturligvis langtfra det eneste jubilæumsarrangement i 1999. Rundt om i landet foregik et hav af lokale kulturelle aktiviteter i tilknytning til grundlovstemaet, og førende landspolitikere holdt naturligvis også taler, der som talerne et halvt århundrede tidligere lagde vægt på Grundloven som udtryk for en dybt rodfæstet demokratisk og fredelig folkekarakter hos danskerne. Det havde sin baggrund helt tilbage i ”landsbyfællesskabernes tid”, mente Folketingets formand, Venstrepolitikeren Ivar Hansen (1938-2003). Og han understregede: ”[Grundloven] er selve fundamentet for den udvikling, der har gjort os til det, vi er i dag, som folk, som nation. Og det er jo ikke så ringe endda! Derfor er grundloven noget, vi er fælles om. Allesammen.” Grundloven var med andre ord ikke noget, man var afgørende uenige om. I 1999 var det da også blevet endnu sværere at spore politiske uoverensstemmelser i de forskellige politikeres grundlovstaler, end det havde været i 1949.

I de mellemliggende år havde især uenigheder om dansk EF- og EU-medlemskab ganske vist atter pustet politisk liv i de årlige grundlovsfejringer. Men også i de debatter blev Grundloven fremstillet som et dansk og demokratisk grundlag, man skulle værne om. Fortalere for revisioner af Grundloven gjorde det nu – ligesom i 1949 – med henvisning til de elementer, der ikke længere var tidssvarende, altså med henvisning til nutiden.

Børneparlamentsdagen blev dermed også karakteristisk for, hvad der var nyt ved 1999-jubilæet: Nok var politikerne enslydende, men staten dikterede ikke længere én bestemt udlægning af historien. I stedet søgte den at fremme befolkningens oplevelse af sig selv som aktiv medspiller i et politisk liv med historiske rødder. Og navnlig de unge var vigtige, fordi de repræsenterede ”den generation, der i fremtiden skal sikre, at Danmarks demokrati videreføres,” som Ivar Hansen formulerede det. Det gav frie rammer til at træde op mod ministeren i sagen om hårde sæder på Tommy Svenningsens skole. Men diskussionen om afgørende anderledes og bedre fremtider blev et stadig fjernere fortidsminde.

Frederik 7. til hest og med dannebrog i ryggen. Den gamle grundlovs forbindelser til samtidens europæiske revolutioner er ofte blevet glemt.

|| Henrik Pyndt Sørensen/Scanpix

Videre læsning

Bjørn, Claus: 1848. Borgerkrig og revolution. Gyldendal 1998

Den mest dækkende samlede oversigt over dette års hændelser. Samme forfatters bind af Gyldendals og Politikens Danmarkshistorie (Fra reaktion til grundlov 1800-1850, 1990, www.denstoredanske.dk) giver et fortræffeligt overblik.

Bjørn, Claus (red.): 1848 – det mærkelige år. Museum Tusculanums Forlag 1998

Gennem otte velskrevne, kompetente og godt illustrerede kapitler belyser eksperter Grundlovens historiske baggrund.

Friisberg, Claus: På vej mod et demokrati. Fra junigrundloven 1849 til junigrundloven 1915. Fremad 1975

Der er tale om en overskuelig og velafbalanceret sammenfatning af den første grundlovs følger. Friisberg har siden leveret talrige detailstudier af tiden fra 1830 og frem.

Neergaard, Niels: Under Junigrundloven. Gyldendal 1892-1916

De to bind tager selvsagt ikke højde for det seneste godt hundrede års forskningsresultater. Men som fyldig, autoritativ fremstilling af den politiske historie fra 1840’erne til 1866-grundloven er værket stadig uomgængeligt.

Nygaard, Bertel: Det røde spøgelse. Kommunismen og 1840’ernes danske politiske kultur. SFAH 2014

Gennem den internationale kommunismeskræks vidt forskellige skikkelser analyseres de stridende politiske holdninger i 1840’erne – navnlig 1848-49.

Vammen, Hans: Den tomme stat. Museum Tusculanums Forlag 2012

Bogen sammenfatter på baggrund af årtiers studier de politiske netværk, mentaliteter og nationalitetsopfattelser hos de mest toneangivende politiske strømninger i årene 1849-66.

På 100danmarkshistorier.dk findes den omfattende litteratur, som forfatteren har anvendt til at skrive bogen, ligesom der er noter til bogen.

100 danmarkshistorier

Danmarks historie serveret i små og overkommelige bidder. 100 forskere fra landets universiteter og museer tager i 100 bøger a 100 sider fortiden under kærlig behandling og fortæller med vid, humor og kløgt om det, der var. Og det, der er.

100 danmarkshistorier finder du på en række platforme:

Spil med i MegaNørds app, Dyst!, og dyst med vennerne om Danmark og dengang.

Besøg danmarkshistorien.dk, og oplev fortiden gennem artikler, film og kilder.

Kig forbi HistorieLab.dk, der arbejder med historiske temaer. Især for grundskolen.

Mød op på Folkeuniversitetet, og hør foredrag med forfatterne.

Læs med i Politiken, der bringer uddrag fra bøgerne.

Lyt med på Det Kongelige Bibliotek, og hør forfatterne diskutere.

Find info på 100.danmarkshistorier.dk

Grundloven

© Bertel Nygaard og Aarhus Universitetsforlag 2017

Serie: 100 danmarkshistorier

Forlagsredaktion: Peter Bejder

Tilrettelæggelse, sats og omslag:

Camilla Jørgensen, Trefold

E-bogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978 87 7184 465 8

Projektet 100 danmarkshistorier er støttet af A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

Projektets styregruppe: Thomas Bloch Ravn (Den Gamle By), Thorsten Borring Olesen (Aarhus Universitet), Peter Brunbech (HistorieLab), Mette Frisk Jensen (danmarkshistorien.dk), Søren Hein Rasmussen (MegaNørd), Torben Kjersgaard Nielsen (Aalborg Universitet), Ulrik Langen (Københavns Universitet), Bo Lidegaard (dr.phil., forfatter), Camilla Mordhorst (Nationalmuseet), Lars Boje Mortensen (Syddansk Universitet), Keld Møller Hansen (Danmarks Borgcenter), Hans Schultz Hansen (Rigsarkivet), Nils Arne Sørensen (Syddansk Universitet) og Sten Tiedemann (Folkeuniversitetet i Aarhus)

Læs mere om projektet på 100danmarkshistorier.dk

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk