100 danmarkshistorier

Torben Kjersgaard Nielsen

Aarhus Universitetsforlag

Enhver nation har sit eget flag. Gennem flagets historie, design og farvevalg kan nationens særkender komme symbolsk til udtryk. Nationen udgør stadig i dag et meget stærkt fællesskab, og nationens flag kan vække meget dybe følelser. Kongeskibet Dannebrog afspejler en tæt historisk forbindelse mellem kongemagten og flaget. Det nuværende kongeskib er fra 1932, hvor det afløste en hjuldamper med det samme navn.

|| Torben Huss/Ritzau Scanpix

Fødselsdag

Det summede af spænding og forventning i Ringsted om formiddagen den 15. juni 1919. Teologiprofessor Ammundsen havde netop prædiket for en fyldt Sankt Bendts Kirke, og på torvet strømmede folk til. Byens mange foreninger stillede op bag de ”gamle Vaabenbrødre, som tappert bar Dagens Anstrængelser”, som der stod i Ringsted Folketidende. Hundredvis af skolebørn, alle med flag i hænderne, deres lærere og to spejderorkestre var ved at finde plads i den procession, som snart strakte sig fra torvet til dampmøllen, og som ”præcis Kl. 3 ½ kunde sætte sig i Bevægelse”. Da processionen nåede Dyrskuepladsen, talte folkefesten godt 5.000 deltagere.

Det var Dannebrog, der var festens genstand. Vejret var smukt, stemningen i top, og talerne korte. Borgmester Graversen bød velkommen og udråbte et nifoldigt leve for kong Christian 10. (1870-1947). Forsamlingen sang Vift Stolt på Codans Bølge, du blodrøde Dannebrog af B.S. Ingemann (1789-1862), inden redaktør Christensen talte om det historiske Dannebrog som ”et Vidnesbyrd om, at et Folk hurtigt kan rejse sig af en dyb Fornedrelsestid”. Så sang mængden Der er et yndigt Land før endnu en Dannebrogssang: Carl Plougs (1813-1894) Vaj højt, vaj stolt og frit. Pastor Lind sluttede talerrækken med at minde om, at Ringsted

”kun var en ringe Del af de mange, der overalt i Landet er samlet om det samme. Det er en stor Familiefest, der holdes i vort Fædreland i Dag. Men vi savner et Medlem af Familien – det mod Syd. Dem dernede vil vi mindes, inden vi skilles”.

Stadig manglede dog folkefestens højdepunkt. Rygterne havde svirret i dagevis. Endelig, efter en ulidelig halv times venten, udløstes spændingen. Ringsted Folketidende får ordet igen:

”Da træder et lille mørkt Punkt frem i den østlige Synsrand; snart tegner en Flyvemaskine sine lette Linier mod den høje Himmel. Saa lyder Motorens tordnende Brummen, og i elegante Buer kredser Maskinen hen over Festpladsen. Flyveren foretager forskellige Øvelser. Og Forventningen er spændt til det yderste. Da ser man, at der fra Maskinen løsner sig en ”Genstand”. Solstraalerne spiller mod den, Vinden breder den ud. Dannebrog falder fra Himlen! Et Jubelraab stiger fra Menneskemassen. Flaget ligner til at begynde med en Legetøjs-Dekoration, men efterhaanden som det nærmer sig Jorden med Himlens uendelige Blaa som Baggrund, voxer det i Størrelse. Langsomt daler det mod Jorden. Hjerter banker, og Øjne straaler. Folk bliver næsten stille af Betagelse over denne Levendegørelse af ældgamle Forestillinger, der har boet i Slægterne og været Genstand for deres Sange og Drømme. Nu er det nær Jorden. Nu staar det som en vidunderlig Tegning af Rødt og Hvidt over de grønne Trætoppe”.

Mens flyvemaskinen hilste forsamlingen ved at stryge over pladsen i lav højde – 15 meter, havde avisens reporter opsnuset – greb lærer Gording Dannebrog i luften. Spejderne førte straks flaget til Sankt Bendts Kirke og draperede det over Valdemar 2. Sejrs (1170-1241) grav.

Dannebrog er et yndet motiv i politisk agitation. Flaget kommunikerer nemt et nationalt fællesskab. Eller sætter netop det nationale til diskussion. Socialistisk Folkeparti fremhæver både et nationalt og et klasseorienteret fællesskab på Klaus Albrectsens (1932-) plakat fra 1970’erne. På Jørgen Tulipans plakat (uden år) fremhæves Christiania som et helt særligt fællesskab, både i og uden for det omgivende Danmark. Selv som erklæret fristad må Christiania have et eget flag.

|| Dansk Plakatmuseum/Den Gamle By/Thomas Kaare Lindblad

Her ligger flaget endnu. Siden 1997 har det dog ligget pænt foldet i en glasmontre.

Pastor Lind havde helt ret. Dannebrogs 700-års fødselsdag den 15. juni 1919 blev fejret overalt i Danmark – omend Ringsted nok var ene om at genopføre Dannebrogs himmelfald. Aviserne berettede, hvordan Christian 10. havde fået overrakt et særligt rigsbanner, og hvordan en fyldt Amalienborg Slotsplads havde tiljublet flag og konge. I Aarhus var Store Torv sort af mennesker, som ville se det store Dannebrog, der vajede fra en flagstang stukket gennem domkirketårnets glughul. ”Drønene fra Flagsalutten paa Galgebakken” ledsagede byens store procession på vejen gennem byen til Vennelystparken, hvor folkefesten fortsatte med korsang og folkedans, historiske tableauer ”fra Krigens Tid” og lysbilleder fra Slesvig. 20.000 århusianere så festen slutte med et festfyrværkeri over den smukt oplyste have. Aarhuus Stiftstidende skrev:

”Flaget, som tonede frem under Stjerneregn og Kanonskud og ildsprudende Sole, hilstes med øredøvende Bifald, som viste, at Dagens lyse og højspændte Stemning holdt sig frisk til det Sidste.”

Som avisreportagerne viser, er et flag meget mere end et stykke spraglet klæde på en pind. Et flag peger altid på noget andet – noget uden for sig selv. Et flag kan udtrykke fællesskab, enhed og endda identitet. Flagets betydning afhænger af, hvem der bruger det og i hvilke sammenhænge.

I dag symboliserer Dannebrog for mange en særlig danskhed. Spørger man, hvad danskhed er, vil svarene ofte kredse om demokratisk sindelag, hygge, en særlig dansk humor og måske frisind. I 1919 var forståelsen af Dannebrog ganske anderledes og præget af savn og sorg over nederlaget i krigen i 1864, men også af håb om en genforening med det tabte grænseområde i Sønderjylland.

Erindring og identifikation

De seneste årtiers voldsomme globalisering påvirker både tætbefolkede storbycivilisationer og isolerede stammesamfund. Varer og tjenesteydelser synes at flyde frit mellem kontinenter, mens algoritmebestemte kapitalbevægelser på mikrosekunder kan udløse voldsomme økonomiske rystelser med konsekvenser for arbejdspladser, velfærd og samfundets stabilitet. Videnskabsmænd mener, at den kapitalistisk drevne globale (over)udnyttelse af vores planet for længst har krydset et kritisk punkt. Tidsalderen har endda fået sit eget navn. Den antropocæne periode betegner nu tiden siden industrialiseringen i begyndelsen af 1800-tallet, hvor menneskelige aktiviteter forandrer vores planet. På linje med store geologiske forandringer som vulkanudbrud, meteorsværme og tektoniske pladeforskydninger, der skabte de nuværende kontinenter, får også menneskeskabte klimaændringer dramatisk indvirkning på planeten. Klimakrisen kan mærkes mange steder på kloden og respekterer ikke nationale grænser.

Det kan i en sådan virkelighed synes paradoksalt, at et nationalt symbol som Dannebrog stadig har stor betydning for mennesker i Danmark. Selv om kloge hoveder flere gange har erklæret nationen for død og begravet, spiller både nationen og de nationale symboler stadig en meget stor rolle for menneskers tilhørsforhold og deres opfattelse af historie og fortid.

De fleste mennesker i Danmark kender legenden om Dannebrog. Om dengang et korsflag faldt fra himlen og som et tegn fra den kristne Gud sikrede den danske konge og hans krigere en vigtig sejr. Det skete for lang tid siden, i en fjern fortid og i et helt andet land, men vi har næsten alle fået fortalt historien i skolen eller af bedsteforældre eller af mor og far.

Mennesker skaber identitet og gruppeloyalitet ved at fortælle netop historier. Identitet udgøres jo blandt andet af ophav og tilhørsforhold. Hvor kommer jeg fra? Hvor er vore rødder? Myten om Dannebrog giver identitet, og legenden indgår i en større historie, hvor Danmark skiller sig ud fra alle klodens andre nationer og statsdannelser. Andre lande har andre historier, som skal markere, at også de er helt unikke.

Dannebrog er på denne måde et erindringssted. Ordet skal ikke kun forstås bogstaveligt, men også i overført betydning. Erindringssteder kan være fysiske steder, mindesmærker og monumenter. Symboler, tekster, billeder og endda sproglige udtryk kan også være erindringssteder, når mennesker knytter fælles forestillinger om fortid til dem.

Monumentet over Danmarks Internationale Indsats efter 1948 på Kastellet i København er et officielt erindringssted, som regeringen (Venstre og Det Konservative Folkeparti) besluttede i 2009. Den tomme plads efter Ungdomshuset på Nørrebro er et uofficielt erindringssted. Her vajer ingen Dannebrog. Nedrivningen i 2007 fjernede en bygning, rejst i 1897 som den københavnske arbejderbevægelses forsamlingshus. Kvindeligt Arbejderforbund blev stiftet her i 1901, og her blev 8. marts etableret som international kvindekampdag i 1910. Selv om der ikke længere er en fysisk bygning, vedligeholdes huset stadig i flere gruppers erindring.

Når nogen forsøger at gennemtrumfe en bestemt tolkning af fortid og historie, bedriver de erindringspolitik. Og Dannebrog har i tidens løb været genstand for flere erindringspolitikker. Fx forbød kongen privat flagning i 1834. Flaget var majestætens og skulle ikke bruges af almindelige borgere. Forbuddet måtte dog ophæves få år senere. Indskrænkende erindringspolitikker for Dannebrog er alle slået fejl, og Dannebrog er i dag et meget udbredt og anvendt symbol. Herhjemme kan de fleste uden større problemer afkode flagets forskellige betydninger.

Dannebrog er også identifikation – at kunne kende forskel. Dannebrog har været anvendt i den danske flåde siden 1500-tallet. Det er uvist, hvornår det strøg til tops på de kongelige orlogsfartøjer, men et håndskrift fra 1585 viser Dannebrog i masterne på et dansk krigsskib i kamp med svenskerne. Svenskerne førte et blå- og hvidstribet flag, forløberen for det nuværende blå-gule korsflag. Her optrådte Dannebrog som officielt mærke for staten Danmark under den siddende monark. Kong Christian 4. (1577-1648) bestemte i 1625, at hærens faner skulle bære et lille Dannebrogsmærke, oftest i regimentsfanens øverste indre hjørne, men først i 1842 indførte hæren overalt nye rytterfaner (estandarter) med Dannebrog.

Dannebrog var frem til 1800-tallet statens og monarkens symbol og blev brugt i krig og handel. Kun de adelige havde et tilhørsforhold til flaget, og den meget lille klasse brugte flaget til at markere egen eksklusivitet som rigets skattefrie og privilegiebegunstigede forsvarere. Da adelsstanden i løbet af 1600-tallet svækkedes under en enevældig kongemagt, blev Dannebrog anvendt på en ny måde, nemlig som rituel og ceremoniel anerkendelse.

Resten af befolkningen identificerede sig ikke med Dannebrog. Der var ikke noget folkeligt over flaget. Indbyggerne var loyale over for monarken, som skulle tage sig af sine undersåtter. Men fra midten af 1700-tallet og i det tidlige 1800-tal fremelskede kulturelle og politiske kredse i Danmark imidlertid en særlig patriotisme. Egne hensyn blev sat til side til fordel for regentens og rigets ve og vel, og de fortællinger var voldsomt populære. Patriotismen blev en borgerdyd, og det var vigtigt for den dannede borger at demonstrere kærlighed til fædrelandet. Det skete ofte ved at flage med Dannebrog.

Tænkningen om civilisation og kultur havde hidtil fokuseret på at udvikle mennesket og samfundene efter moralske og humanistiske idealer. Men den nye nationalisme fra midten af 1800-tallet repræsenterede nærmest det modsatte. Nye identitetsnære symboler og erindringssteder blev styrket – især ved at se bagud i tid – og Dannebrog blev nu genopfundet som nationens oldgamle mærke. Samtidig skabtes ideen om folket – med forestillinger om en fælles historie, et fælles sprog og en unik kultur, som gik langt tilbage. Forfatteren B.S. Ingemann ramte tidsånden perfekt med sine historiske romaner, som blev bestsellere. I hans Valdemar Seier (1826) var det den fiktive figur Carl af Rise – en fattig og faderløs, men kongetro tjenestedreng med ”krøllede gule hår og kække, sorteblå øjne” – som greb flaget, da det faldt fra himlen.

Dannebrog er i dag også et folkeligt og uofficielt symbol, som bliver brugt i et utal af sammenhænge – ved fødselsdage, på halv stang til begravelser og i kolonihaven på den arbejdsfrie søndag. Her hejser Grethe Agerbo, forkvinde for kolonihaveforeningen Dannebrog i Sakskøbing, i 1993 foreningens nye flag.

|| Ukendt fotograf/Sakskøbing Lokalhistoriske Arkiv

Udviklingen i 1800-tallet betød enden på det danske rige som en flerkulturel og flersproglig stat. Nederlag i Napoleonskrigene (1803-1815) førte til tabet af Norge i 1814, og afskalningen fra riget fortsatte, da Slesvig og Holsten måtte afstås til Preussen med nederlaget i 2. Slesvigske Krig i 1864. Det var dog især i forbindelse med 1. Slesvigske Krig, Treårskrigen 1848-1850, at Dannebrog for alvor fik sit folkelige og nationale gennembrud. Monarkens magtsymbol blev til folkets identitetssymbol. Dog ikke nødvendigvis med monarkens gode vilje.

Mange, herunder danske nationalismeforskere, mener, at man i Danmark bruger flaget meget mere end i andre lande. Mange kan fortælle muntre historier om, hvordan udlændinge overraskes, fortørnes, måske endda chokeres over, hvad de ser som lemfældig, respektløs omgang med flaget. Brugen af Dannebrog er uden tvivl voldsomt øget siden midten af 1800-tallet. Fødselsdagsfester og nærmest alle andre tænkelige fejringer er bare ikke det samme uden Dannebrog. Det samme gælder velkomsten af de unge, som vender hjem fra at have rejst verden rundt – ofte selv med et lille Dannebrog på deres rygsække, syet med små, usikre sting. Også internationale sportsbegivenheder får flaget frem – både i hænderne og malet i hele hovedet på tilskuerne. For slet ikke at tale om butikker, der nærmest konstant anvender flaget til at markere fødselsdage, jubilæer eller særligt gode tilbud. Også varer bruger flaget. Små Dannebrogsflag trykkes på cellofanen om de økologiske cherrytomater for at fortælle, at den italiensk forædlede tomatsort faktisk er dyrket af fynske gartnere.

Danmark har ikke en decideret flaglov, selv om flere kommissioner har arbejdet for netop det. Der er dog ikke meget i vores moderne omgang med flaget, som peger på, at en strammere styring er lige om hjørnet. Forsøg på indskrænkninger og reguleringer er alle slået fejl. Vi synes at være ganske godt tilpasse med en stort set ureguleret brug af flaget.

Heldigvis.

Udviklingen fra et eksklusivt kongeligt og statsligt magtsymbol til et identitetsnært, folkeligt og nationalt symbol foregår imidlertid stadig. Dannebrog er et pragmatisk og elastisk erindringssted, og fremtiden vil vise nye måder at bruge flaget på.

Myten om Dannebrog blev effektivt udtrykt i et maleri af Christian August Lorentzen (1749-1828) fra 1809, som Den Kongelige Malerisamling købte i 1815. De afbildede våben og rustninger synes ikke at vise nogen stor interesse hos maleren for historisk akkuratesse. Men offentligheden satte pris på at blive mindet om tidligere dansk storhed kun kort tid efter det engelske bombardement af København og tabet af den danske flåde i september 1807.

|| Statens Museum for Kunst

En dramatisk historie

De fleste er udmærket klar over, at historien om Dannebrogs fald fra himlen er en fabrikeret myte. En naturvidenskabelig forståelse af verden forhindrer de fleste moderne mennesker i at tro på, at vævede klude pludselig drattede ned fra himlen. Flaget påvirkes dog på ingen måde negativt af, at fortællingen helt mangler troværdighed. Begreber som sandsynlighed og troværdighed var noget ganske andet i den fortid, som leverede de første skriftlige vidnesbyrd om flaget fra himlen, og den manglende autenticitet betyder ikke noget for fortællingen om en nations tilblivelse.

Snarere tværtimod.

Myter skal ikke levere sandhed. Myter skal levere noget, som ligger ud over en sandhed. At historien om det himmelfaldne flag er en myte, er en kvalitet i sig selv. Et flag er jo allerede i udgangspunktet et symbol, ofte både værdiladet og fleksibelt. Det skal kunne levere identitetsfølelser, måske til forskellige befolkningsgrupper og måske over lang tid. Og til stærke symboler hører ofte slagkraftige fortællinger og myter, gerne med dramatisk nerve. Stor ælde og religiøs mystik giver flere og mere interessante fortællinger end nutidige flagkommissioners møjsommelige betænkninger.

Dannebrog er verdens ældste (national)flag. Sådan hævder mange. Selv om det ikke entydigt kan afgøres – fx har det østrigske flag også en grundlæggelsesmyte og er brugt siden 1200-tallet – er det uomtvisteligt, at Dannebrog hører til blandt de ældste nationale flag. Ælde er i sammenhængen en særlig dyd. Og at historien om Dannebrogs himmelfald er en så gammel fortælling, tydeligt mytisk og jo egentlig utrolig, snarere styrker end svækker flagets betydning.

Middelalderborgen i Tallinn er en betydelig attraktion, som tusinder af turister besøger hvert år. Her faldt Dannebrog ifølge myten ned i 1219. Stedet er markeret af et bastant monument i jern. Det er ikke hverdagskost at se en nations primære symbol opstillet i en anden nations hovedstad, men det synes ikke for alvor at genere esterne. Skulpturen blev indviet ved 750-års jubilæet for himmelfaldet i 1969.

|| Bente Lindegaard/Ritzau Scanpix

Myten om Dannebrogs himmelfald indgår i en historie om ekspansion og korstog i begyndelsen af 1200-tallet. Men hvornår er selve myten blevet til, og hvem gav den sit velkendte indhold? De korte svar er godt 300 år senere og løsslupne historikere.

Korsfarere under ledelse af kong Valdemar 2. Sejr mødte i sommeren 1219 uventet voldsom modstand i et slag ved Lyndanise uden for den nuværende estiske hovedstad Tallinn – hvis navn i øvrigt betyder noget i retning af danskerbyen (Taana-linna). Slaget stod den 15. juni. Efter et bagholdsangreb fra de kampivrige hedninge stod den danske korstogsstyrke i overhængende fare for nederlag og udslettelse. Kraftige religiøse midler måtte altså tages i brug, og med armene hævet mod himlen bønfaldt ærkebiskop Anders Sunesen (ca. 1170-1228) den kristne Gud om hjælp og undsætning. Så længe Anders Sunesen bad med armene hævet, gik det fremad for de kristne. Men når ærkebiskoppen måtte sænke sine arme, slog esterne hårdt tilbage.

Slaget bølgede frem og tilbage. Nu trådte andre gejstlige til for at støtte den udmattede ærkebiskop, så bønnerne fortsat kunne råbes mod himlen, og de gejstlige arme kunne holdes hævet i længere tid. Pludselig åbnede himlen sig, og et rødt banner med et hvidt kors dalede ned over de kæmpende. Gud havde endelig sendt sit sejrstegn til de mørbankede, kristne krigere. En malmfuld røst rungede over kamppladsen og erklærede, at når flaget, dette guddommelige tegn, blev holdt højt hævet, ville Gud give de danske korsfarere sejren.

Og sådan gik det. Den danske konge erobrede ved sin sommerkampagne i 1219 den nordlige del af det nuværende Estland. Området blev indlemmet i den danske konges besiddelser og var en del af Danmark, indtil det blev solgt til den gejstlige ridderorden Den Tyske Orden i 1346.

Kongemagt og korstog

I begyndelsen af 1200-tallet var den danske kongemagt den stærkeste i Østersøregionen. Efter årtier med borgerkrig havde Valdemar 1. den Store (1131-1182) i 1157 tilkæmpet sig eneherredømmet i Danmark. I sin kongetid arbejdede Valdemar for at sikre sin kongemagt, dels ved at sætte mulige tronranere ud af spillet gennem fængslinger og retssager, dels ved at tildele de gamle fraktioner jord og plads i den kongelige administration. Og han stod bag byggeriet af en række borge for at forsvare riget og sikre sin kongemagt. Den politiske magtsikring gik hånd i hånd med den religiøse og den ideologiske. Som tak til den Gud, som holdt hånden over ham i borgerkrigen, stiftede Valdemar et kloster i Vitskøl. Og på bud fra kongens nærmeste støtte, biskop Absalon (ca. 1128-1201), begyndte Saxo Grammaticus sin vældige historiske beretning, Gesta Danorum – Danernes bedrifter, som han skrev færdig i begyndelsen af 1200-tallet, og som kan læses som en fortælling om valdemarernes gudgivne ret til den danske trone.

I Saxos historie optræder Dannebrog ikke. Det ville også være sært, for ifølge legenden faldt flaget først ud af himlen, efter at Saxo havde sat sit sidste punktum. Selv om Saxo ikke omtaler korstoget til Estland, er der alligevel en del korstog i beretningen. Siden 1100-tallet havde de danske konger ført krig mod de hedenske vendere på den sydlige østersøkyst. Søtogterne intensiveredes fra midten af århundredet, og erobringen af den strategisk vigtige ø Rügen i 1168 – og ødelæggelsen af vendernes store træskulptur af Svantevit, den hedenske gud med de fire hoveder – er et dramatisk højdepunkt i Saxos danmarkshistorie. Knud 6.s (1163-1202) endelige erobring af venderlandet i 1185 sætter punktum for Saxos beretning, men ikke for korstogene. Allerede kort tid efter Rügen og Svantevits fald kan vi i andre kilder spore dansk interesse i at brede korstog og mission ud mod andre hedenske grupper, herunder balterne i Estland.

Heller ikke i den vigtigste – og ældste – beretning om korstogene i Baltikum er der omtale af Dannebrog eller anden guddommelig indgriben på dansk side. Den tyske præst Henrik af Letland (ca. 1188-1259) skrev sin Livlandske krønike omkring 1227. Henriks krønike dækker perioden fra 1184 til 1227, og selv om store dele synes at være en selvoplevet beretning, er den også et partsindlæg. Kronikørens sympati omfatter udelukkende hans foresatte, den tyske biskop, Albert af Riga (ca. 1165-1229), den væsentligste politiske og militære magtfaktor i regionen. Krøniken nedtoner ret konsekvent andre korstogsmagter i regionen. Den danske konges korstogsaktiviteter skiftevis latterliggøres og forbandes. Henrik gør nar af den kongelige udsending, som kræver den danske konges interesser opretholdt i området, men ikke kan finde vej, fordi han har valgt at sejle uden lokalkendt lods.

Da esterne afsværgede sig deres nye religion og i 1223 gjorde oprør mod de kristne magthavere, gik det også ud over de danske riddere. Den danske konges mænd fik i en grusom tortur flået deres indvolde ud. Anføreren, Ebbe, fik endda revet sit hjerte ud, ”mens han endnu var i live”. De indfødte stegte hans hjerte over bålet og fortærede det, ”så de fik styrke til at stå imod de kristne”, mens de torturerede danskeres kroppe blev efterladt til omstrejfende hunde og himlens fugle.

Mirakler og himmelsk assistance

I Henriks optik var det en forventelig skæbne. Danskerne havde nemlig ved deres krav på området forbrudt sig mod den Jomfru Maria, som den tyske korstogsmagt havde udråbt som sin guddommelige beskytter. Det var Jomfru Maria, de tyske styrker bad om hjælp, når de var i nød. Talrige er de gange i Henriks krønike, hvor de tyske korsfarere er i fare, både til lands og til vands, og må påkalde Guds moder. Maria var til gengæld en formidabel allieret, og hun straffede uden nåde både kristne og hedninge, som gik imod den tyske kirkes interesser i området. Henrik nævner flere gange, hvordan de tyske korsfarere er succesrige, fordi de kæmper under netop Jomfru Marias banner.

Middelalderlige beretninger om korstogene til Det Hellige Land, hvor Kristus selv havde levet, rummer mange eksempler på himmelsk hjælp til betrængte kristne hære. Fx fortæller den anonyme forfatter til den meget udbredte krønike Gesta Francorum – Frankernes gerninger (ca. 1100) om himmelske hærskarer af beredne krigere, der under ledelse af de tre helgener Sankt Georg, Demetrius og Mercurius, og under vajende hvide faner, kom de kristne til undsætning ved belejringen af Antiokia i 1098 under det første korstog. Et brev til pave Honorius 3. (1150-1227) beretter om en mirakuløs sejr over saracenerne ved Alcácer do Sal i Portugal i 1217. Før slaget viste der sig ”en korsfane i luften som et sejrstegn for hæren”. Og lighederne mellem Dannebrogsmyten og den portugisiske legende bliver ekstra påfaldende, når vi hører, at slaget også involverede danske riddere. Den danske konge var i forvejen dybt engageret i portugisiske forhold. Han havde nemlig i 1214 giftet sig med Bengerd (-1221), datter af Sancho 1. (1154-1211) og søster til Alfons 2. (1185-1223), som officielt stod i spidsen for den portugisiske korstogsindsats. Om der var en egentlig udveksling af fortællinger mellem de kongelige hoffer i Danmark og Portugal, er dog umuligt at bevise.

Heller ikke før korstogene var den kristne Gud karrig med at tilbyde himmelsk assistance, og det er ikke svært at finde ældre legender og fortællinger, som kan have inspireret til Dannebrogsmyten. En af dem er myten om den romerske kejser Konstantin, som i år 312 så et kors på himlen og hørte en kraftfuld stemme sige: ”Ved dette tegn skal du sejre.” Slaget ved Den Milviske Bro blev – naturligvis – vundet, og Konstantin blev enehersker over Rom.

Andre træk i myten kan findes i endnu ældre fortællinger. I 2. Mosebog kæmper israelitterne mod amalekitterne, og det går kun israelitterne godt, så længe Moses kan holde armene hævet i bøn. Moses’ trætte arme blev derfor støttet af Aron og Hur, ”indtil solen gik ned”, og israelitterne vandt. Efter sejren byggede Moses et alter, som han kaldte ”Og Herren er mit banner”. Parallellen til Anders Sunesen er tydelig.

Legenden om Dannebrogs himmelfald er bygget over andre myter fra Bibelen og den kristne historie, som var velkendte i middelalderen. Konstantin den Store (ca. 272-337) blev den første kristne kejser, og selv om han først lod sig døbe på sit dødsleje, var han tidligt begunstiget af den kristne Gud. Det himmelske tegn i 312 gav ham sejren over Maxentius (ca. 278-312). Mirakler har altid været en del af den kristne kirkes historie.

|| History of the Church, 1880-/Kohl-Illustration/Alamy Stock Photo

En myte bliver til

Selv om Dannebrogs himmelfald ikke omtales i Henrik af Letlands krønike, skildrer han dog selve slaget i 1219 i livfulde detaljer. Ifølge Henrik havde den danske styrke, sammen med hjælpestyrker fra Rügen, slået lejr ved en gammel borg nær Lyndanise uden for Reval (Tallinn). Lokale estiske stammeledere opsøgte nu korstogshæren. Henrik fortæller, hvordan danskerne uden at ane uråd – og den tyske krønikeskriver får her fikst fremstillet danskerne som håbløst naive – tog imod hedningene, der modtog fornemme kongelige gaver og endda lod sig døbe af de medrejsende biskopper. På skrømt, skulle det vise sig. Tre dage senere overfaldt esterne den danske lejr. Den estiske biskop Teoderiks (-1219) telt udgjorde et særligt udvalgt mål, idet esterne mente, at teltet tilhørte kong Valdemar. Danskerne blev nu jaget i alle retninger, og Teoderik blev dræbt sammen med adskillige andre. Kun en snarrådig indsats af Valdemars slaviske hjælpestyrke vendte slaget. Efter en del forvirring fik korsfarerne langt om længe overtaget og jog esterne på flugt. De kristne takkede Gud for sejren, og da borgen var blevet bygget færdig, tog Valdemar hjem til Danmark igen.

Henriks 1200-talskrønike rummer således intet af det legendestof, som vi i dag knytter til Dannebrog. Det var andre historikere, der skabte myten om det himmelfaldne flag meget senere. Et af de tidligste vidnesbyrd om Dannebrogs himmelfald er en notits af en franciskanermunk fra Sonnerup på Sjælland. Petrus Olai (ca. 1490-1570) – Peder Olsen – sad i sit gråbrødrekloster i Roskilde og sammenføjede i begyndelsen af 1500-tallet stumperne til, hvad der måske skulle have været en historie om franciskanerne i Danmark. Peder Olsen var en ivrig samler, og han havde adgang til en ældre tekst, som desværre er gået tabt.

Peder Olsens ukendte kilde omtaler et himmelfaldent flag, men kilden kobler ikke flaget sammen med slaget ved Lyndanise i sommeren 1219. Ifølge kilden faldt flaget faktisk ned et helt andet sted – og over ti år tidligere. I kirkehistorikeren L.P. Fabricius’ (1891-1974) oversættelse lyder Peder Olsens gengivelse:

”Andet Steds haves Efterretning om, at da troende Danske i den samme Valdemar den Andens Tid i Aaret 1208 kæmpede i Livland paa et Sted, som kaldes Felin, og (da de næsten var slaaede) ydmygt paakaldte Guds Hjælp – da opnaaede de den Naade, at de straks modtog et Flag, som faldt ned fra Himlen, med et hvidt Kors paa en ulden Dug, og de hørte en Røst i Luften, som sagde, at naar det blev løftet højt i Luften, skulde de visselig vinde fuldstændig Sejr over de slagne Fjender, hvad der også skete. Men dette Flag plejer i Almindelighed at kaldes Danebroge.”

Peder Olsen var tydeligvis i vildrede over informationen. På trods af henvisningen til 1208 og Felin er notitsen senere blevet bundet sammen med Peders øvrige notitser om 1219-slaget. Selv om Peder Olsen syntes overbevist om, at hans kildetekst fik helt forkert fat på historien om Dannebrog, kunne han som en god historiker ikke se bort fra kildens udsagn. Han nøjedes derfor med at tilføje, at ”denne Sejr må være den som Danskerne vandt i Estland, som det tidligere er fortalt; men Aarstallet er fejlagtigt”. Også et andet sted må han komme sit forlæg i møde. Dannebrog udgør den niende af 12 ”Herligheder”, som ifølge Peder Olsen udmærker den franciskanske ordensprovins Dacia. Her kan vi igen læse ”om den Korsfane, som blev givet af Himlen”, at det skete i 1208 og i Felin, og Peder Olsen tilføjede derfor igen, at det rettelig burde være 1219.

Peder Olsens notitser fra 1527 fortæller os flere ting. Felin, eller snarere Fellin, som er det middelalderlige navn for den estiske by Viljandi, var et omstridt sted i samtiden. Henrik af Letland skrev 300 år tidligere, at de tyske korsfarere i 1210 belejrede en hedensk borg. Aktionen fulgte det faste mønster for korstogene i Baltikum. Hærene brændte landsbyer ned, plyndrede hele det omliggende land og samlede fødevarer, korn og husdyr. Var det sommer, ville de kristne desuden omhyggeligt ødelægge høsten på markerne. De hedenske mænd ville rutinemæssigt blive slået ihjel, og kvinder og børn taget til fange. Efter seks dages belejring, hvor korsfarerne både forsøgte at brænde borgen ned og bombarderede den med store sten fra katapulter, gav hedningene op, lukkede belejrerne ind og underkastede sig de kristne. Præsterne sprinklede nu bebyggelser og mennesker i borgen med vievand, men af hensyn til blodet, der var blevet udgydt ved belejringen, undlod man at gennemføre det fulde dåbsritual. Afgørende for udfaldet var sikkert, at korsfarerne undervejs henrettede alle deres hedenske fanger for at indgyde skræk og rædsel i de belejrede. Ligene blev kylet i voldgraven.

Fra pavebreve kender vi til en dansk missionsindsats (formentlig aldrig gennemført) i Estland allerede i 1170’erne, og middelalderannaler nævner en kongelig ekspedition til Finland omkring 1191. En egentlig dansk hærstyrke er omtalt fra 1206, hvor den danske ærkebiskop Anders Sunesen landede på øen Øsel (Saaremaa) ud for den estiske kyst og i øvrigt prædikede for de tyske korsfarere i Riga i vinteren 1206-1207. Så er vi pludselig meget tættere på 1208, og Peder Olsens ukendte kilde kan måske forbinde de tidlige danske fremstød i Estland og det velkendte Valdemarslag i 1219. Den danske korstogsindsats kan altså have været væsentligt mere omfattende, end vi kan læse hos Henrik af Letland, som jo nedtonede andre korstogsmagter end den tyske.

Nogle år før Peder Olsen forsøgte at få styr på sine noter, gjorde en anden skribent optegnelser om det danske flag. I begyndelsen af 1500-tallet var der i lærde kredse stor interesse for den middelalderlige fortid, og i 1514 genudgav renæssancehumanisten og historikeren Christiern Pedersen (1480-1554) Saxos danmarkshistorie. Saxos store historieværk var fortræffeligt til at understrege det danske riges høje alder og dybe civilisation, og måske støttede Christian 2. (1481-1559) udgivelsen. I sin fortsættelse af Saxos danmarkshistorie giver Christiern Pedersen yderligere detaljer om Dannebrog. Han gengiver nemlig beretningen om felttoget mod Fellin i 1208, men oplyser også, at Dannebrog, ifølge svenske og saksiske kilder, kan stamme fra Rytland (?), hvortil kong Valdemar førte en stor hær og ”bedreff der mange stuore mandomelig gierninger”.

Fortællingen om det himmelfaldne flag skulle igennem endnu en finpudsning, inden den fik den udformning, myten har i dag. Den kongelige kansler og historiker, adelsmanden Arild Huitfeldt (1546-1609), udgav mellem 1595 og 1604 en danmarkshistorie i 10 bind. I Huitfeldts fremstilling falder nu alle detaljerne på plads. Valdemar 2. tager til Estland med en enorm flåde, 500 langskibe og 60.000 krigere. Kongen forskrækkes over de mange fjender, men overtales af biskop Peder af Aarhus (-1204) til at blive og kæmpe. Biskoppen stiller kongen sejren i udsigt. Dog under forudsætning af, at kongen lover at lempe skatterne på Hellig Niels-kilden i Aarhus. Da Anders Sunesen har bedt længe til Gud og er blevet støttet af sine medbisper, falder flaget – som nu beskrives som ”aff tvunden verck, røt udi Feldet med it huit Kaars udi” – ned og sikrer danskerne sejren.

Huitfeldt var tydeligvis draget af legenden og krydrede den med detaljer, som siden er blevet en del af myten. Den nærtliggende by skiftede navn til Volmer, efter kongen, og slaget blev derfor kendt som Volmerslaget. Det kan man stadig se brugt i dag. Under Huitfeldts beretning hviler dog stadig en vis skepsis, og han lader det derfor være op til læseren at bedømme historien: Alle sejre kommer jo fra Gud, flag eller ej.

Dannebrog var længe forbeholdt kongen og adelen. Dannebrogordenen blev stiftet i 1671 og uddelt som belønning for tro tjeneste. Elementer fra enevældens belønnings- og gunstsystem lever videre i dag. I 2018 blev blandt andre tennisspilleren Caroline Wozniacki (1990-), bestyrelsesformanden i A.P. Møller – Mærsk Jim Hagemann Snabe (1965-), og tidligere miljø- og fødevareminister Esben Lunde Larsen (1978-) ’benådet’ med Dannebrogordenens ridderkors og kommandørkors.

|| Finn Frandsen/Ritzau Scanpix

Flag og faner

Men hvis himmelfaldet bare er en god historie, fabrikeret af en sen eftertids fantasifulde historikere, hvor kommer selve flaget, dets farver og former så fra? Forskere har i tidens løb lanceret forskellige forklaringer, som alle udnævner andre flag, faner og symboler i middelalderens Europa som inspirationskilder til Dannebrog.

Det latinske ord for fane er vexillum. Og ordet danner da også den centrale stamme i vexillologi, som betegner studiet af flag og faner. Vi kan takke amerikaneren Whitney Smith (1940-2016) for den ikke synderligt mundrette betegnelse, som siden er blevet udviklet til vexillografi, der er at designe nye flag, og endda vexillofil, som kendetegner personer, der intenst dyrker flag og faner.

Så vidt vides, har betegnelsen vexillofobi endnu ikke vundet fodfæste, selv om flere socialpsykologiske studier har undersøgt (og mener at have påvist) nationalflags ganske alvorlige indvirkning på den menneskelige psyke. Smith var en seriøs flagnørd, som gjorde sin barndoms interesse til akademisk levevej. I 1962 omdannede Smith som 22-årig sit hjem i Massachusetts til Flag Research Center, og ved hans død i 2016 husede centret en enorm bogsamling, et gigantisk kartotek og over 4.000 flag. Smiths bøger om verdens flag er solgt i hundredtusindvis, og Smith var både ekspert i enkelte flags historie og symbolik og designer af nye nationale flag.

Whitney Smith forstod flag som visuel kommunikation og understregede, at flag kan have mange forskellige betydninger, og at betydningerne afhænger af de sammenhænge, hvor flaget bruges. Et flag kan hænge slapt fra en flagstang i en baghave og ikke rigtig kommunikere overhovedet. Som Smith salvelsesfuldt udtrykte det, kan det samme flag

”gennem de omstændigheder, der knytter sig til dets fremvisning [forlenes] med en koncentreret kraft, der rører millioner af menneskers hjerter og fortsætter sin virkning gennem tiderne”.

Flag og faner er udviklet fra militære felttegn i tidlige indiske, mesopotamiske og fønikiske civilisationer. Romerrigets militære enheder identificerede sig gerne med vimpler og faner prydet med forskellige totemdyr, indtil den romerske general Gaius Marius’ (ca. 157-86 f.v.t.) hærreformer omkring år 107 f.v.t. indførte ørnen som fælles symbol for den romerske magt. Tidlige flagformer udtrykte et religiøst eller militært tilhørsforhold – og lettede i øvrigt identifikationen af ens egne. Ganske praktisk på en kaotisk slagmark.

Det var imidlertid ikke klæde, som var det foretrukne materiale, snarere læder, træ eller metal. Først med produktionen af silke – i Kina måske allerede så tidligt som 6000 f.v.t. – kunne man udvikle et flag, der var stærkt nok til at blive brugt i felten, og så let, at ryttere nemt kunne holde det hævet. Silkeflaget kan vaje for selv en let vind, det kan farves eller illustreres. Arabiske ryttere benyttede inden islams grundlæggelse i 600-tallet hyppigt sort-hvide flag, og da korsfarerne fra slutningen af 1000-tallet stod over for deres muslimske modstandere, kunne de møde skove af dramatisk vajende silkeflag og faner – udsmykket med mønstre og koranvers. Et moderne levn er fx det saudiarabiske flag, der har den islamiske trosbekendelse broderet på en grøn dug, eller Islamisk Stats sorte flag med den hvide kalligraferede tekst. Araberne udviklede flagene til at være symbolske udtryk for tilhørsforhold. At vise flaget eller at samles under det – både i krig og fred – viste troskab og loyalitet over for dynastier eller herskere. I den forstand kan man sige, at de arabiske stammer og klaner opfandt flaget som det personlige og politiske identitets- og identifikationssymbol, alle nationer i dag benytter sig af.

Illustrationen til det satirisk-poetiske værk Maqamath (al-Hariri fra Basra, 1054-1122) viser en tidlig arabisk brug af flag og rytterfaner. Tekst og symboler på de bemalede eller broderede silkeflag viste ofte hen til den hersker, rytteren tilhørte. Musik hørte også til i en festlig ridderprocession. Paukerne bæres øjensynligt af et æsel. Billedet på 24 x 26 cm blev fremstillet af Yahyâ ibn Mahmûd al-Wâsitî, i Bagdad omkring 1237.

|| The Yorck Project/Zenodot Verlagsgesellschaft/Wikimedia Commons

De europæiske korsfarere havde før deres afrejse tegnet sig med korset og syet symbolet på deres dragt. Det er derfor ikke overraskende, at korset kom til at optræde på deres bannere og flag – som tegn på loyalitet og troskab over for den kristne Gud. Mange af periodens militære ridderordener, fx tempelridderne og Den Tyske Orden, brugte korset som symbol i deres flag, dog med forskellige farver.

I begyndelsen af 1100-tallet udviklede også hospitalsordenen, johanniterne, sig til en militær ridderorden og fik som sit kendetegn et mærke, der er meget tæt på Dannebrog. Mange ferierende danskere har mødt johanniterordenens mærke i Malta. Den spanske kejser Karl 5. (1500-1558) gav Malta til johanniterne i 1530, og ordenens symbol, malteserkorset, er tydeligt til stede i dag. Når malteserne om søndagen hylder fortiden ved at genopføre johanniternes militære øvelser på fortet St. Elmo i hovedstaden Valletta, vajer ’Middelhavets Dannebrog’ over de optrædende.

Kongetegnet Dannebrog

Det ’rigtige’ Dannebrog er et resultat af funktioner, mønstre, former og farver, som især vandt udbredelse i det vestlige Europa i forbindelse med højmiddelalderens kristne korstog. Før korstogene brugte danske konger dog det kristne kors som en del af deres visuelle kommunikation. Harald Blåtand (- ca. 987) slog i slutningen af 900-årene mønt med kors på – måske for at gøre opmærksom på, at nu havde også han antaget kristendommen og kunne regnes for en moderne europæisk konge.

Mønter fra Valdemar den Stores tid viser en kronet person og et kors placeret inderst på en fane med striber eller splitter i fanedugen. Numismatikere mener, at mønten er en symbolsk repræsentation af, at Danmarks kristne konge kontrollerer valutaen og dermed handlen. Det er dog ikke utænkeligt, at korsfanen kan være en ideologisk markør, som henviser til Valdemars korstog over for de hedenske vendere. Det er korset, ikke fanen, som er det væsentligste ved symbolet, og det er ikke en tidlig udgave af Dannebrog, vi ser på den såkaldte Valdemarspenning. Skal vi finde tidlige Dannebrog, skal vi se andre steder hen.

Siden 1100-tallet havde riddere i det vestlige Europa anvendt deres skjolde som identifikation. Skjoldene var malet med farver og symboler, som gik igen på faner. Våbenskjoldene udviklede sig over tid til en identifikation af de forskellige slægter, som var aner til skjoldets bærer, og ofte også de adelstitler, bæreren kunne prale af. Ridderens skjold blev til et adelsvåben. Den ældste afbildning af en slags Dannebrog stammer netop fra en nederlandsk fortegnelse med kolorerede tegninger af senmiddelalderlige våbenskjold. I våbenbogen Armorial Gelre fra ca. 1370-1390 optræder også Valdemar 4. Atterdags (ca. 1320-1375) våben. Den danske konge havde et våbenskjold med tre kronede – og tungerækkende – blå leoparder, der viser kløer på en gul bund, overstrøet med røde hjerter. Oven for skjoldet ses en ridderhjelm med hermelinsomviklede oksehorn i overstørrelse, vesselhorn, og påsat vifter af påfuglefjer. Og i en af påfuglevifterne er stukket et kvadratisk banner med et hvidt kors på rød bund. Selv om korset på flaget er ligebenet, et bjælkekors, og placeret centralt på flagdugen, kan man betragte fanen som en tidlig udgave af Dannebrog. En anden våbenbog fra slutningen af 1300-tallet gengiver også det kongelige våben. Dannebrog er dog her afbildet for sig – men med teksten Denenbroce.

Vi kan spekulere over, hvorfor Valdemar Atterdag valgte at udstyre sit våbenskjold med den lidt underligt placerede fane. En forklaring kan søges i Valdemars mange rejser og hans diplomatiske anstrengelser over for et stort internationalt netværk, som skulle sikre ham opbakning både før og under regentperioden, 1340-1375. Valdemar var tidligt blevet sendt i fyrstelære ved Ludvig 4. af Bayerns (ca. 1287-1347) kejserhof, og her mødte han givet den røde fane, som siden 1190’erne havde været anvendt som den tysk-romerske kejsers militære kendetegn. Fanen blev traditionelt udstyret med et hvidt kors under korstog – og når kejseren tildelte juridiske rettigheder til sine vasaller. Da efterfølgeren, Karl 4. (1316-1378), døde, var det rød-hvide banner blandt de prominente faner ved kejserens begravelsesprocession. Den danske ekspert i våbenskjolde Sven Tito Achen (1922-1986) så en sammenhæng i, at mange grænseområder til det tysk-romerske kejserrige faktisk anvendte mærker, som ligner Dannebrog. Det gælder det schweiziske flag, mærket for grevskabet Savoyen i alperne, provinsen Utrecht, Wien og italienske byer som Pisa og Pavia. Med tanke på Valdemar Atterdags politiske tæft og danske middelalderkongers ofte vasallignende status over for den tysk-romerske kejsermagt er det sandsynligt, at Valdemar Atterdag adopterede designet af opportunistiske grunde.

Valdemar Atterdag kan dog også knyttes mere direkte til den europæiske korstogsbevægelse, som på trods af tabet af Det Hellige Land i 1291 stadig havde betydelig indflydelse i Europa. Som et led i bestræbelserne på at tilkæmpe sig magten over det Danmark, der havde været pantsat til de holstenske grever Johan og Gerhard, solgte Valdemar i 1346 Estland til Den Tyske Orden. Forinden havde kongen aflagt løfte om at tage med ordenen på korstog til Litauen. Det blev dog aldrig til noget, selv om netop kampagner mod de hedenske litauere var højeste mode blandt Europas adelige. Derimod rejste Atterdag i 1346 til Jerusalem, hvor han lod sig slå til ridder i Gravkirken – på stedet for Kristi korsfæstelse. Da kongen åbenbart ikke havde pilgrimspapirerne i orden, blev han endda bandlyst – omend kortvarigt – af paven i Avignon. Valdemar Atterdag kom også hertil, nemlig i 1363-1364, hvor han sammen med kongerne af Frankrig og Cypern forhandlede om endnu et korstog mod Jerusalem. Heller ikke det blev virkelighed. Sikkert fordi de hjemlige udfordringer kom i vejen.

Politisk opportunisme – og ægte korstogsbegejstring – lå bag Atterdags optagelse af korsfanen som en del af sit våben. Valdemar Atterdag blev dermed den første danske konge, som faktisk brugte Dannebrog. Det røde korsflag var politisk gavnligt, fordi det både henviste til en glorværdig korsfarertradition og en alliance med den mægtige tyske nabo.

Valdemar Atterdags datter, Margrethe 1. (1353-1412), brugte tilsyneladende slet ikke Dannebrog, men designet vandt for alvor indpas under efterfølgeren Erik af Pommern (1382-1459). Hans store rigssegl fra 1398 viser i det øverste venstre felt tre leoparder, som på en bund af hjerter holder en Dannebrogsfane. Med Erik af Pommern møder vi Dannebrog oftere og oftere. Dannebrog betegnede ikke kun et kongeligt mærke, men også en decideret fane – et rigsbanner, som blev ført i krig. Erik af Pommern blev således beskyldt for at undertrykke svenskernes Tre Kronor ved med vold og magt at føre ”Danabroka” ind i Sverige i 1439. I svenske rimkrøniker fortælles, hvordan kongens mænd drog mod Vadstena med ”Danabroka uthslagne” og rustet til kamp. Og fra 1500-tallet begynder flere illustrationer med Dannebrog at dukke op. Fx blev Christiern Pedersens udgave af Saxos danmarkshistorie i 1514 forsynet med et titelblad, der viser Christian 2.s våbenskjold og hærens Dannebrogsfane.

De tre løver – eller leoparder – og hjerterne optræder første gang på Knud 6.s segl fra 1190’erne. Erik af Pommerns rigssegl fra 1398 er til gengæld det første kongesegl til at vise Dannebrog og anvende korsformen. Rigsvåbenet og kongekronen anvendes i dag kun af den danske stat og kongehuset. Statslige institutioner, som vil anvende heraldiske våben, må rådføre sig hos Rigsarkivet.

|| Illustration fra 1882/Julius Magnus Petersen (1827-1917)/Wikimedia Commons

Kalkmalerier fra perioden viser eksempler på Dannebrog som hærfane, fx i Voldby Kirke på Djursland.

De tabte Dannebrog

1500-talshistorikeren Christiern Pedersen fortæller, at Erik af Pommern i 1437 medbragte ”en bannere som kallis Dannebroge, huilcken Gud sende dannske mend ned aff himmelen med sin hellige engill”, da han slog sig ned på Gotland. Selv for konger på vej i eksil – i 1441 var Erik blevet afsat som konge over Kalmarunionen (union mellem Danmark, Norge og Sverige i 1397-1523) – var Dannebrog et værdifuldt klenodie. På sit fyndige gammeldansk lader Christiern Pedersen forstå, at ikke kun storpolitik, men også kødets lyster var involveret, da Dannebrog forlod Danmark:

”Der den edeligh förstinnde dronnigh Philippa wor död, da regerede kongh Erick ganske illde, thi hand gick siden obenbarlige till senge med hindis tieneste möö Cicilie, med huilcken hand bolede för linge. Rigens raad bad hannom offte kierlige ath hand wille giffue hender offuer och fange sigh en erlig förstinde til hustru igien, met huilken hand kunde affle börn.[ …] Hand wille dogh inthet acthe deris gode raad. Paa den tiid wor her en ridder i landet som hede her Oluff Axelssön […], hand mötte samme Cicilie en dagh paa Höffue bro i Kiöbnehaffn, som hun skulle gange fra kircken op till slottet. Hand spurgte hende ath, om hun wille were hans bud till kongenn, hun sagde ia, saa slou hand hinde bagh paa sin loor med sin haand och sagde: sigh min herre konge, at denne skiögi arss skal driffue hannom wdaff Danmarck. Hun sagde kongen strax samme ord, sa giorde hand sigh strax hemmeligh rede och foer till Kallunborgh och thogh der Danmarckis ipperste klenodie, som wor xij apostle stöffte aff nobell guld och kalledis Dan, som danske mend hulle i forme tiid for deris affgud, för de bleffue christne. Hand togh der en bannere som kallis Dannebroge, huilcken Gud sende dannske mend ned aff himmelen med sin hellige engill ath the skulle före hannom i krigh mellom dem og thieris finder, som the och offthe giorde och wonde ther med stuor priss och ære.”

Da kong Erik i 1449 endelig forlod Gotland, huskede han igen alle sine skatte. Desværre gik rejsen ad Pommern til i mere end en forstand. Det kongelige lastskib gik ned med mand, mus, de 12 hedenske guldapostle og flaget. Det himmelfaldne Dannebrog lå nu på havets bund.

Myter forgår imidlertid ikke så let. End ikke en druknedød i Østersøen kunne tage livet af fortællingerne om det ægte Dannebrog. Men de overlevende fortællinger handlede alle om, at Dannebrog gik tabt. Et krigsbanner kan nemlig også mistes, og den tidlige historieskrivning rummer flere fortællinger om, hvordan det gamle flag fra slagmarken i Estland siden blev erobret af fjenden og gik tabt. I svenske rimkrønikers beretninger om slaget i 1471 ved Brunkeberg nær Stockholm spiller Dannebrog en fremtrædende rolle i fortællingerne om kong Christian 1.s (1426-1481) nederlag til Sten Sture (ca. 1440-1503) i kampen om den svenske trone. Og selv om det ikke var selve det himmelfaldne Dannebrog, der kæmpedes om, involverede slaget himmelske kræfter. Krønikerne beretter om mirakuløse syn på himlen, blandt andet den svenske kongehelgen Erik den Helliges sværd. Og også danskerne var optaget af netop denne udgave af Dannebrog. Krønikerne hævder, at der ved slagets ende lå 500 danske riddere døde i forsvaret af fanen, som svenskerne erobrede sammen med andre af hærens faner.

Det ægte, himmelfaldne flag dukker op i historikeren Hans Svanings (ca. 1500-1584) krønike om kong Hans (1455-1513) fra omkring 1550 – dog kun for igen at gå tabt. Kong Hans tog det oprindelige Dannebrog med, da han drog i felten for at bekæmpe de oprørske bønder i den autonome republik i Ditmarsken. Her udøvede Dannebrog dog langtfra en guddommelig indflydelse. De undertallige og dårligt udrustede ditmarskere besejrede nemlig i februar 1500 i slaget ved Hemmingstedt et talstærkt dansk-holstensk rytteri. De lokalkendte marskboere åbnede simpelthen digerne og oversvømmede det bløde marskterræn, som i forvejen var meget svært fremkommeligt. Vand, tungt rytteri og kanoner er et dårligt match, og den danske hær led et forsmædeligt nederlag. Ditmarskerne fejrede sejren i sange, som hyldede det lokale vovemod og ålede det hovmodige danske adelskavalleri.

Det ægte Dannebrog vendte dog tilbage, da ditmarskerne endelig blev nedkæmpet i 1559, og området blev en del af hertugdømmet Holsten. Ditmarskernes besejrer var adelsmanden Johan Rantzau (1492-1565). Som kongelig hærfører havde Rantzau nedkæmpet oprør i Skåne 1525, og igen 10 år senere var Rantzaus tropper afgørende i borgerkrigen, der er kendt som Grevens Fejde. Oprørske bønder i Jylland, under ledelse af Skipper Clement (-1536), havde besejret en adelig rytterhær ved Svenstrup i oktober 1534, men blev efterfølgende besejret af Rantzaus tropper. Ved Stormen på Aalborg i december blev Skipper Clement taget til fange og senere henrettet. I slaget ved Øksnebjerg på Fyn i juni 1535 nedkæmpede Rantzaus tropper de oprørske bondehære og tilintetgjorde styrkerne under grev Christoffer af Oldenborg (1504-1566) – greven har givet navn til borgerkrigen. Fyn blev herefter plyndret af Rantzaus soldater.

Det var altså en erfaren og selvbevidst krigsherre, der besejrede ditmarskerne i 1559. Han fik endda fremstillet en beretning om sin krigsførelse. Her kan man læse, at nok havde kong Hans mistet det gamle Dannebrog i sin kamp mod ditmarskerne, men til gengæld havde hæren under Rantzaus ledelse tilbageerobret ”et stykke af det banner, som man siger til sin tid ved et mirakel blev givet en dansk konge imod Russerne”. Historien findes også hos Johan Rantzaus søn, Henrik Rantzau (1526-1598), som efter sejren var blevet den danske konges statholder i området. Også den ditmarske folkemindesamler Neocorus (1550-1630) bragte fortællingen om det tilbagevendte flag.

De adelige betragtede Dannebrog med ærefrygt – flaget havde en særlig karisma. Fx fortælles det om bannerføreren mod ditmarskerne i 1500, adelsmanden Hans Ahlefeldt (-1500), at han valgte at svøbe sig i flaget, da han blev dødeligt såret af en bøssekugle. Han ville simpelthen forsvare flaget med sin krop. Også ditmarskerne anså flaget for noget særligt. I hvert fald hævdede Neocorus, at det erobrede Dannebrog blev ført til hovedkirken i Wöhrden. Her blev flaget opbevaret, indtil det som en del af fredsbetingelserne i 1559 blev overgivet til sejrherren, den holstenske adel og den nytiltrådte danske kong Frederik 2. (1534-1588). Flaget blev ophængt i Slesvig Domkirke. Her hang det indtil 1660, hvor det himmelfaldne Dannebrog gik til af mug og ælde: ”Ingen bekymrede sig om at samle dens Levninger”.

Vi behøver ikke at fæste overdreven lid til fortællingerne. Men de viser, at den Dannebrogsmyte, som Christiern Pedersen og Peder Olsen fabrikerede i de første årtier af 1500-tallet, havde vundet stor udbredelse. I hvert fald i skrivende kredse. Dannebrog var blevet til et adeligt erindringssted. I heroiske handlinger eller fortællinger skulle flaget vise loyalitet og offervilje over for land, stand og konge. Dermed fremstod krigeradelen endnu mere eksklusiv. Det var endnu ikke alle forundt at dø i kampen for det danske flag.

Skibsflag og hærfaner

Man kunne se Dannebrog på orlogsskibe fra 1585, men de blev formentlig indført som kongens mærke endnu tidligere. Flaget ses også på afbildninger af handelsskibe. Der var dog endnu ikke skibe med splitflag, sådan som det er tilfældet for lystsejlerne i dag. Det var det rektangulære stutflag, der vajede fra masterne. Fra begyndelsen af 1600-tallet vandt splitflaget imidlertid frem til søs – endda så meget, at kongemagten søgte at begrænse brugen. Christian 4. bestemte i 1630, at handelsskibe ikke måtte føre orlogsskibenes ”flakte Flag uden alene naar de ere udi Vores og Rigens Krigstjeneste”. Splittede flag skulle være forbeholdt kongen, de kongelige slotte og flåden.

Fem år senere bestemte kongen, at orlogsskibe, når de blev solgt til koffardibrug – indgik i handelsflåden – skulle aflevere ”spisse Flagger og Flöye” til flådens hovedkvarter på Holmen i København. I 1685 befalede Christian 5. (1646-1699) samtlige byer i hertugdømmet Slesvig, ud over Glückstadt og Altona ved Hamborg, at offentliggøre, at alle kongens sejlende undersåtter skulle føre ”Unsere ungespaltene Flagge mit dem weissen Creutze”. At skibene alligevel fortsatte med at føre splitflag, ses af en kongelig plakat fra 1690, hvor det betones, at skibe, der sejler på ”Ostindien og den guineiske Kyst”, kun må føre splitflag ”hinsides Linien” (ækvator), mens fartøjer, som sejlede mellem Danmark og De Vestindiske Øer, måtte føre splitflag ”fra de på Udvejen er passerede Cap Verd, til de paa Hjemvejen er passerede Azorerne”. At der var utilsigtede brud på forordningerne eller endda åben strid om retten til at føre det splittede kongeflag, understregedes igen i 1741, hvor forbuddet mod handelsskibes brug af splitflag blev indskærpet. Splitflaget var undtagelsesvis tilladt for Det Kongelige Octroyerede Danske Asiatiske Compagnis skibe. Kompagniets skibe måtte hejse det kongelige splitflag, når skibene havde passeret ”Æqvinoctialen og indtil de paa Retouren er kommet den igen forbi”. Forordning om Coffardi-Skibes og Commis-Farernes samt de octrojerede Compagniers Skibes Flag og Giøs, samt Vimpeler og Fløie fra 1748, der stadig gælder for flagning til søs, slog endegyldigt fast, at kongens flag var splittet, mens hans undersåtters var stuttet. Det var først med et cirkulære af 1. maj 1893, at proportionerne for flaget på land blev bestemt.

Man forsøgte altså at regulere handels- og orlogsflådernes forhold ved at skelne mellem to forskellige former for Dannebrog. I den kongelige armé var flagføringen endda mere mangfoldig. Nogle af de ældste regimentsfaner, som viser Dannebrog, stammer fra 1625. Optagelsen af det gamle korstogs- og kongemærke på hærens faner og standarter hænger sammen med Christian 4.s inddragelse i Trediveårskrigen. Krigen mellem katolske og protestantiske områder var egentlig begyndt som en borgerkrig i Böhmen, men spredte sig hurtigt til hele Europa. Danmark involveredes i kraft af Christian 4.s stilling som hertug af Holsten, og det gjorde det muligt for ham at gå i krig uden rigsrådets støtte i 1625. Den umulige position som både konge og hertug med hver sin udenrigspolitik kunne naturligvis ikke opretholdes i praksis, og da Christian 4. led nederlag ved Lutter am Barenberg i 1626, besatte og plyndrede den katolske general Wallenstein (1583-1634) Jylland.

I løbet af 1600-tallet fik hærens faner gradvist små Dannebrog placeret øverst og ind mod fanestangen. Fanerne var farverige og ofte finurlige. Fra Christian 4.s tid stammer en fane med broderet tekst, der løber om kongens monogram: ”Mig udæsker man ikke ustraffet”. Med tanke på kongens aggressive og uheldssvangre udenrigspolitik er teksten nærmest ironisk. Fra Torstenssonfejden i 1643-1645, en anden del af Trediveårskrigen, hvor Christian 4. mistede sit ene øje, er bevaret en regimentsfane. Fanen var i brug i juli 1644, hvor svensk rytteri under ledelse af den frygtede generalmajor Carl G. Wrangel (1613-1676) tilføjede de danske styrker et totalt nederlag, da 1.100 soldater i Neumühlen ved Kielerfjorden blev hugget ned. Fjenden lod sig tydeligvis ikke skræmme, selv om fanen, igen med Dannebrog i øverste indre hjørne, viser en arm, som holder en ildsprudende tordenkile og teksten ”skræk i fjenden”. Efter 1660 forsvandt Dannebrog til fordel for symboler for de enkelte regimenter i enevældens nye, stående hær, men Dannebrog vajede dog fortsat fra fæstningsanlæggene.

Små Dannebrog dukkede op på hærens faner i begyndelsen af 1600-tallet og var ofte udsmykket med snurrige sentenser. Denne rytterfane er fra Christian 5.s tid, og ordene må henvise til rigets alder og det jyske rytteris styrke. Fanen er en af mange, som blev erobret af de mægtige svenskere og aftegnet af maleren Olof Hoffman (1640-1709) i slutningen af 1600-tallet. Samlingerne på Nordiske Museet og Armémuseet i Stockholm rummer flere danske faner.

|| Helge Bruhn: Dannebrog og danske Faner gennem Tiderne (1949)

I 1700-tallet dukkede Dannebrogsfanen dog igen op i hæren. Eksercerreglementet fra 1747 omtaler Dannebrog, og Frederik 5. (1723-1766) bestemte i 1763, at regimenternes fanebærer, fændrikken, skulle have rang af underofficer. I 1785 indførte Christian 7. (1749-1808) helt nye faner i hæren, og nu vendte de små, kvadratiske Dannebrog i øverste, indre hjørne tilbage. Regimenter som den kongelige garde blev tildelt en Dannebrogsfane – kvadratisk og med et ligearmet kors.

Kors og bånd og stjerner

I 1660, samme år det oprindelige Dannebrog faldt af stangen i Slesvig Domkirke, gennemførte Frederik 3. (1609-1670) et statskup i Danmark. Trediveårskrigen og de mange svenskekrige havde bragt Danmark økonomisk og politisk i knæ. Alle danske besiddelser øst for Øresund, med undtagelse af Bornholm, var på svenske hænder, og Skåne, Halland og Blekinge kom aldrig tilbage til riget. Den økonomiske og politiske krise kaldte på nytænkning. De få adelige havde siden middelalderen ledet rigets forsvar, og standen var begunstiget skattemæssigt og havde stor politisk indflydelse i rigsrådet. Siden 1500-tallet var den militære udvikling i Europa imidlertid gået i retning af større, skattefinansierede lejehære, mens ny våbenteknologi, krudt og kugler, havde gjort det nødvendigt med omfattende befæstningsanlæg. Den militære revolution ændrede i stort omfang de europæiske samfund og rykkede afgørende ved forholdet mellem kongemagt og den adelsstand, som måtte se sin militære – og dermed politiske – betydning voldsomt minimeret.

Resultatet af forhandlingerne i efteråret 1660 mellem Frederik 3. og rigets tre stænder, kirke, adel og borgere, blev et kongeligt magtmonopol. Enevoldsregeringsakten fra januar 1661 og Kongeloven af 1665 nedfældede det nye statsstyres grundlag. Den gamle fødselsadel blev stækket af en stærk kongelig administration og en ensartet og udstrakt lovgivning. Adelen havde ikke længere eneret til statens ledende administrative poster – skattefriheden var inddraget, og det samme var monopolet på at eje frit jordegods. Selve standen var ikke længere lukket og eksklusiv, fordi enevoldskongerne tiltog sig retten til at adle egne embedsmænd.

For det nye enevældige monarki var opgaven klar. Adelens politiske indflydelse skulle stækkes, men adelen skulle forblive loyal over for kongen. Et af midlerne blev kongelig gunst og nåde. Og her viste legenden om det himmelfaldne Dannebrog sig igen nyttig.

Den enevældige konge var i 1600- og 1700-tallet udtryk for Guds vilje. I forbindelse med bryllupper, fødselsdage eller fine udenlandske besøg kunne monarken sætte gang i processioner og lade sine undersåtter håbe på et glimt af den guddommelige majestæt under trompetfanfarer, paukeslag og kanonsalutter. Selv i døden blev den kongelige pragt udfoldet. Traditionen med at lade kongens afsjælede legeme ligge til offentligt skue inden begravelsen i Roskilde Domkirke stammer herfra. Langvarige salvningsritualer, når en ny konge blev indsat, hørte ligeledes til enevældens nye ceremoniel, der signalerede ophøjethed og distance.

Det er på den baggrund ikke svært at forstå, at en nærhed til kongen som det ”ypperste og høyeste hoffved her paa Jorden offver alle Menniskelige Lowe” var stærkt eftertragtet i 1600- og 1700-tallets enevælde. Og nærheden blev nidkært administreret. Rangforordningen fra 1671 angav rækkefølge og vigtighed for de kongelige embedsmænd og bestemte den fysiske afstand til majestæten, når han gik, sad eller red i offentlighed. På samme facon regulerede Gemaksordinansen fra 1670 adgangen til de kongelige gemakker. Det var nu loyaliteten over for den enevældige majestæt og løsningen af statens opgaver, som kunne udløse kongelig nåde og gunst.

Stiftelsen af Dannebrogordenen i 1671 er blevet opfattet som et lille plaster på adelens sår. Der fandtes allerede en orden, nemlig Elefantordenen, som var vokset ud af et broderskab, der var stiftet af Christian 1. og havde pavelig godkendelse fra 1474. For den protestantiske kristendoms fornemste repræsentant på jord gik det imidlertid ikke an at tildele den kongelige gunst gennem et katolsk system. Frederik 3. lod derfor den unge lærde forfatter Ivar Hertzholm (1635-1693) omskrive Elefantordenens historie, så den blev hele 300 år ældre. I Hertzholms nye historie (1663) henviste elefantsymbolet til danske ridderes deltagelse i det første korstog, som erobrede Jerusalem i 1099. Selve ordenen hævdedes indstiftet af Knud 6., som havde udnævnt sin bror og sejrherren fra Lyndaniseslaget, Valdemar 2. Sejr, som den første ordensbærer. Selv om det var pure opspind, at Elefantordenen skulle være så gammel, skrev Hertzholm ikke uden historisk fornemmelse. Ordenens symbol, en tårnbærende elefant, genfindes i Det Gamle Testamentes Makkabæerbøger, hvor Eleazar kryber under en krigselefant og gennemborer den, så den falder sammen over ham, hvorved han redder sit folk. I højmiddelalderen blev Eleazars martyrium læst som et forvarsel om Kristus, og korsfarerne så sig selv som de nye makkabæere.

Der blev igen fabrikeret historie, da Dannebrogordenen indstiftedes få år senere. Nu blev opgaven løst af den kongetro og lærde anatom Thomas Bartholin (1616-1680). Hans værk om Dannebrogordenens oprindelse, Thomæ Bartholini de eqvestris ordinis Dannebrogici origine, udkom i 1676. Bartholins studier i de historiske kilder viste, at der faktisk slet ikke var tale om en grundlæggelse i 1671 – snarere en genopstandelse. Bartholin gjorde klart, at ordenen oprindelig var blevet grundlagt af Valdemar 2. Sejr på selve dagen i 1219, hvor Dannebrog faldt fra himlen i Estland. Begge ordenerne fik en fast form med nye statutter i 1693, og nu indgik myten om Dannebrog som den direkte begrundelse:

”Vi giør alle vitterligt, at […] fremfarne Konger i disse Vore Riger og Lande [have] efter Tidernes Anledning indstiftet og oprettet adskillige Ridder-Ordener og dennem med ypperlige Love, Privilegier og Prærogativer stadfæstet; Og som Vi ved Voris Regierings Tiltrædelse vare komne i Erfaring at foruden den vitberømte, ypperligste og ældgamle Ridder-Orden af Elefanten for nogle hundrede Aar siden her udi vort Rige Danmark var bleven indstiftet Ordenen af Dannebrog af høyloflig Ihukommelse Kong Valdemar den Anden Aar efter Christi Fødsel 1219 for at belønne deris Dyd og Tapperhed som i den Liflændiske Krig lode sig see uforfærdede til at imodtage Fiendens Anfald, og igienhente den Seyer som formedelst Fiendernis Mangfoldighed næsten var forloren […]. Men at samme Orden siden ved Tidernis Ælde og Forandring gandske var bleven glemt, og som i Graven nedlagt.”

Ordenen skulle opfattes som kongelig gunstbevisning. Adelige undersåtter kunne blive medlemmer, hvis de ”ved Dyd, tro Tieniste og mandige Bedrifter hafde gjort sig frem for andre berømmelige”. Som ordensherre optog kongen egenhændigt medlemmer fra den nye adel. Ordensmedlemmerne havde ingen ret til at foreslå medlemmer eller diskutere kongens kandidater.

Mens adelen i 1500-tallet havde kunnet bruge Dannebrogsmyten i en adelig selvfremstilling som opofrende krigerstand, blev legenden i 1600-tallets enevældige stat spændt for en anden fortælling. Med ordenernes nykonstruerede og betragteligt længere historie fulgte også, at ægte, gamle krigerkonger havde indstiftet begge ordener, der altså var uden pavelig eller adelig indblanding. Dannebrog var reduceret til et eksklusivt kongeligt erindringssted, og Dannebrogordenens fabrikerede historie legitimerede nu den enevældige konge og styreformen herhjemme.

Forsiden af Dannebrogordenens statutter fra 1693. Ordenens historie blev heri skrevet tilbage til efter slaget i 1219. Det var ganske forkert, en historieforfalskning. Den enevældige kongemagt gav sit styre legitimitet ved at henvise til det gamle flag, som nu blev gjort til et eksklusivt kongeligt symbol. Skriftbåndet over den kongelige baldakin og det kongelige våben lover ”Med fromhed og retfærdighed” – Christian 5.s motto.

|| Statut fra Dannebrogordenen/Kongehuset

Endnu en gang havde historikere vist sig tjenstvillige, når den gamle myte skulle tilpasses nye forhold.

Ved bisættelsen af Frederik 4. (1671-1730) i oktober 1730 var der en begravelsesprocession gennem København. Forrest bar tre majorer en stor rød ”Blodfane”, derefter fulgte et Dannebrog båret af en kaptajn og tre premierløjtnanter af Grenaderkorpset. Dernæst en ”Hoved-Provins-Vaaben-Fane” og faner fra hver af de kongelige provinser, Delmenhorst, Oldenborg, Ditmarsken, Stormarn, Holsten og Slesvig. Herefter fulgte den gotiske fane, den vendiske fane, kongeriget Norges fane og endelig kongeriget Danmarks rigsfane med korset i sølv og det danske rigsvåben i midten. Tættest på den kongelige kiste blev båret en dekoreret, hvid ”Glædes-Fane” og bag den en sort ”Sorgens-Fane”. Efterfølgeren, Christian 6. (1699-1746), havde befalet, at der skulle hejses sorte flag på Kronborg, Nyholm og på de militære anlæg om Københavns havn, som skulle vaje helt frem til april næste år.

De enevældige konger anvendte ellers nærmest ikke Dannebrog, når de skulle demonstrere magt. Flaget findes ikke på 1700-tallets majestætportrætter eller på kobberstik af de storslåede salvningsceremonier, der indledte en ny konges regentperiode. Kongen skulle være den eneste aktør i det enevældige totalteater.

Dannebrog kan måske ses som et konkurrerende symbol, som risikerede at bortlede opmærksomheden fra den guddommelige majestæt. Herved blev Dannebrog imidlertid ledigt for andre end kongemagten.

I 1800-tallet blev ideen om nationale folkeslag udbredt i Europa, og Dannebrog blev i perioden cementeret som et nationalt og folkeligt symbol. Udtrykket ”ånden fra 48” henviste til den nationale begejstring, som havde hjulpet soldaterne til sejr i Treårskrigen (1848-1850). David Monies’ (1812-1894) maleri fra 1850 af troppernes indtog i København 1849 blev brugt på litografier og som bogillustrationer.

|| Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/Lennart Larsen

En politisk offentlighed

Udviklingen af Dannebrog fra et kongeligt magtsymbol til et først borgerligt nationalt og siden et moderne folkeligt og mangfoldigt symbol kom dog ikke af sig selv. Først skulle muligheden for politisk diskussion etableres, og siden måtte selve det danske sprog udvikles og anerkendes. Begge dele skete i 1700-tallet.

I første halvdel af 1700-tallet foregik størstedelen af den politiske samtale og embedsførelsen stadig på fransk og tysk, og blandt de lærde på latin, men den norsk-danske forfatter Ludvig Holberg (1684-1754) viste med sine teaterstykker – Den politiske kandestøber havde premiere på teatret i daværende Lille Grønnegade (nu Adelgade) i København i 1722 – at det danske sprog faktisk fungerede fint, når dårskab og opblæsthed skulle udstilles. Holbergs dilettantiske kandestøber, som i komedien må sande, at ”et er søkort at forstå, et andet skib at føre”, vidner om, at befolkningen i Danmark var begyndt at diskutere politik. For Holberg hørte regering og ledelse dog hjemme hos de forstandige, den enevældige konge og hans oplyste embedsværk – og ikke hos enhver selvudnævnt og uduelig ”Politicus”.

Regelmæssige aviser og tidsskrifter havde sammen med teatret skabt en ny, dansk arena for politisk diskussion. Da det enevældige styre samtidig lettede en smule på censuren, kunne et købedygtigt, læsende publikum orientere sig i nyheder og forsigtige diskussioner om samfundsforhold. Bogtrykker Wielandts Extraordinaire Relationer – forløberen for den i 1747 grundlagte Kiøbenhavnske Danske Post-Tidender, det senere Berlingske Tidende – bragte både udlandsstof og nyheder fra den danske enevælde. På både dansk og tysk. I 1747 blev Sorø Akademi genoprettet. Det Kongelige Teater blev grundlagt året efter i 1748, og Det Kongelige Danske Kunstakademi i 1754. Franske oplysningsidealer havde nu fået institutionel forankring i Danmark.

En ny, borgerlig offentlighed var på plads i midten af århundredet. Og på trods af at udgivere og skribenter var loyale over for enevælden, kritiserede folk i anden halvdel af 1700-tallet, at den enevældige stat ringeagtede det danske sprog og i stedet foretrak tysk, fransk og det lærde latin.

Sprog og fremmedhed i 1700-tallet

Når det kommer til udviklingen af et moderne dansk sprog, er det svært at overvurdere Ludvig Holbergs betydning – ikke mindst i kraft af hans enorme og alsidige produktion, der ud over komedierne også bestod af danmarkshistorie, litterære epistler, jura og filosofi. Holberg ærgrede sig i 1729 over manglen på gode danske tekster, men mod slutningen af sit liv kunne han glæde sig over, at situationen var en ganske anden. Omkring midten af 1700-tallet satte to nye videnskabelige selskaber – Det Kongelige Danske Videnskabernes Selskab (1742) og Det Kongelige Danske Selskab til Fædrelandets Histories og Sprogs Forbedring (1745) – især det danske sprog i fokus. Pudsigt nok fik sidstnævnte selskabs tidsskrift, Danske Magazin, et oprindeligt arabisk ord i titlen. Tidsskriftet er Danmarks ældste tidsskrift.

Sproginteressen førte videre til en øget opmærksomhed på den danske fortid. Jacob Langebek (1710-1775), en præstesøn fra Thy, som i 1728 var kommet til kongens hovedstad for at studere historie, fremlagde i Danske Magazins første udgave fra 1745 en programerklæring. Magasinet ville ”vise Sandheden i vor Historie og Dyden i vort Sprog”. Selskabets medlemmer opfattede sig som ”nidkære Patrioter” med en ”naturlig Kiærlighed til vort Fæderneland og en Skyldighed at tiene det samme”. Fædrelandstjenesten ville bestå i at offentliggøre kilder til Danmarks historie, ”til menige Mands Forlystelse, til Fædernelandets Ære, til Historiens og Sprogets Ziir, og til smukke Videnskabers Opkomst”.

De patriotiske udtryk fra midten af 1700-tallet har fokus på et fælles vi og vor. Loyaliteten var ikke rettet alene mod den enevældige majestæt, men også mod det ”Fæderneland”, majestæten regerede over. Den skizofrene Christian 7. tog ved sin indsættelse i 1767 valgsproget ”I kærlighed til fædrelandet skal jeg søge min ære”. Ordsproget afslører, at patriotismen i anden halvdel af 1700-tallet var blevet en del af den enevældige stats ideologi. Kongen havde nu fået et moralsk forpligtende forhold til sit rige. Og genstanden for borgernes fædrelandskærlighed var ikke længere alene majestætens person, men nu også staten og dens institutioner. At kærligheden ikke var gengældt, blev dog tydeligt i en række kritiske skrifter. Her beklagede københavnske intellektuelle, fx Jacob Langebek, sig over, at enevælden fortsat tildelte kongelige embeder og opgaver til franskmænd og tyskere, der hverken var født eller opvokset i kongens riger og lande. Et kortvarigt ophør af censur mellem 1770-1771 fik protesterne til at brede sig. Da de kritiske ytringer fik et omfang og en form, som direkte kritiserede enevælden som statsform, blev ytringsfriheden hurtigt indskrænket igen.

Kobberstikkeren Odvardt Helmoldt von Lodes (ca. 1726-1757) vignet til Danmarks ældste tidsskrift, Danske Magazin fra 1745, fortolker magasinets idé. Som marken blev dyrket, skulle også kilderne til det danske sprog og historie møjsommeligt samles. Som stråene på marken kunne give fysisk næring, kunne bøger og gamle dokumenter styrke den historiske viden. Danske Magazin ville give viden om gamle Danmark for at kunne opdyrke en ny, ægte fædrelandskærlighed.

|| Danske Magazin

Allerede i 1748 havde Holberg dog kritiseret en danskhed, der tog udgangspunkt i, hvor man var født:

”at præferere en medborger alene i henseende til tilfælles fødested for en fremmed af dyd og meritter, deri er intet naturligt; thi man må ikke outrere særdeles venskab således at man synder mod det almindelige.”

Utilfredsheden stak dog dybere end misundelse over tildeling af stillinger i det statslige styre. Historikeren Peter Frederik Suhm (1728-1798) mente i 1771 at vide, at den almene befolkning anså holstenerne for tyske, selv om de jo

”ere Kongens Undersaattere ligesaa vel som de Danske og Norske. Men Almuen veed ikke at giøre Forskiel, og Enhver, som taler et andet Sprog end den, er Fremmed for den”.

Et nationalt bevidst borgerskab var ved at danne sig i Danmark, og de fik en tydelig stemme i rigsstyrelsen efter statskuppet og den påfølgende henrettelse af kongens livlæge og reelt regeringsudøvende Johann Friedrich Struensee (1737-1772). De nye magthavere, under ledelse af teologen og historikeren Ove Høegh-Guldberg (1731-1808), slog nu ind på en politik, der imødekom protesterne imod ’de Fremmede’. Indfødsretsloven fra januar 1776 bestemte, at kun undersåtter født i ”Hans Majestæts Riger og Lande” kunne få embede i den enevældige stats administration.

Ikke alle i Danmark var dog lige glade for Indfødsretsloven. Endnu en historiker, den fra Randers udvandrede Tyge Rothe (1731-1795), advarede i en pamflet fra 1777 mod at gå længere ad en vej, der satte skel mellem egne og fremmede: ”Vee os, om det saa skede, at Uhyret, National-Stoltheden skulde faae Magt med os”, og at ”National-Hovmod blev agtet som Patriotiskhed”.

Festlighederne i anledning af lovens udgivelse på kongens fødselsdag den 29. januar 1776 vidner imidlertid om, at loven havde ramt en dybereliggende stemning. Digte priste kongens gave til sit folk, og landet over festligholdt købstædernes borgerskaber og håndværkerlav loven med pompøse banketter og baller. I rebslager Bucks gård uden for Vesterport fejrede rebslagerlavet i København loven ”med Pocalers Udtømmende, under Flagges Vayning og Kanoners Løsning”. Det er ikke utænkeligt, at det faktisk var majestætens og statens flag, Dannebrog, rebslagerne i hovedstaden havde dristet sig til at anvende – i taknemmelighed over kongens nye lov.

Historikeren Ole Feldbæk (1936-2015) mener i Dansk Identitetshistorie fra 1990, at især den københavnske intelligentsia og det provinsielle borgerskab havde udviklet en national identitet. Identiteten fik hele befolkningen i løbet af 1800-tallet. Og den nye nationale identitet førte til nye – og for nogle chokerende – måder at anvende Dannebrog på.

På fædrelandsturné

I sommeren 1801 begyndte den 38-årige kongelige skuespiller Hans Christian Knudsen (1763-1816) en forunderlig rundrejse i Danmark. Rejsen begyndte den 28. maj i Odense og sluttede i Vinderød i Nordsjælland kort før jul, og undervejs besøgte Knudsen hele 53 forskellige lokaliteter. Fra Helsingør og København i øst til Ribe og Tønder i vest. Fra Flensborg og Glücksborg i syd til Aalborg i nord. Lolland, Falster og Møn nød ligeledes godt af den kongelige skuespillers besøg, endda på trods af de notorisk dårlige vinterveje på sydhavsøerne. Rundrejsen blev i aviserne kaldt Dannebrogsvalfarten. Ved hvert stop optrådte Knudsen med et repertoire til gavn, glæde og ”hæderfuld Erindring”, som det hed på de fortrykte plakater. Valfarten blev en gigantisk succes, og overalt mødte skuespilleren og hans lokalt engagerede medhjælpere og musikanter propfyldte rådhuse, kirker og teatre. Skuespillerens optræden blev indledt med en opbyggelig tale, oftest af den lokale præst. Så fulgte en kort symfoni, inden skuespilleren sang fædrelandskærlige sange til akkompagnement af lokale musikanter. Forestillingernes klimaks var et koreograferet optrin, hvor unge kvinder i lange, hvide kjoler højtideligt og tavst trådte op på et podium og langsomt beklædte en stor urne med blomsterkranse og egeløv – alt sammen foran et bagtæppe af draperede Dannebrog.

Knudsen ønskede, at hans gribende optræden skulle erindre om Slaget på Reden ud for København den 2. april 1801. Den engelske flåde satte her punktum for en periode med dansk neutralitet over for de europæiske stormagter, som efter Den Franske Revolution i 1789 havde været i krig med Frankrig. Neutralitetspolitikken sikrede udenrigshandelen enorme profitter gennem handel med de stridende parter. Profitten var imidlertid truet. På trods af neutraliteten opbragte englænderne handelsskibe under dansk flag. Profitten blev forsøgt beskyttet ved militær optrapning, hvor neutralitet blev til væbnet neutralitet, da den danske flåde i 1798 eskorterede en konvoj på 40 handelsskibe på vej fra Hollandsk Ostindien til København. Orlogsfartøjerne fik ordre til at sætte sig militært til modværge mod krav om at undersøge de skibes last, som sejlede under dansk flag og beskyttelse. Da en engelsk eskadre i sommeren 1800, under en skudveksling med dræbte og sårede på begge sider, havde opbragt en dansk konvoj, indgik Danmark modvilligt i et neutralitetsforbund med Rusland, Sverige og Preussen. Den engelske reaktion på optrapningen udeblev ikke, og snart lå en talstærk engelsk flåde for anker i Øresund ud for København. Den danske flåde havde dog forinden forankret en række bemandede og bevæbnede orlogsskibe uden mast og ræer syd for Trekronerfortet og inden for det lavvandede område Middelgrunden.

Den danske offentlighed havde været i alarmberedskab i nogen tid. De udenrigspolitiske forviklinger varslede en uundgåelig konfrontation, og det hensatte hovedstadens indbyggere i kaotiske sindsstemninger af spændt forventning og dyb frygt. I samtidens beskrivelser løber forsvars- og modstandsvilje sammen med sitrende forestillinger om at leve i en grandios tid og dele et helt særligt skæbnefællesskab. Krisen føltes næsten vederkvægende. Patriotismen var gået i kroppen på københavnerne. Guldalderdigteren Adam Oehlenschläger (1779-1850) beskrev hovedstaden før slaget:

”Følelsen af den gamle Helteære havde ganske bemestret sig Nationen og især Hovedstaden. Alle Tidens smaalige Laster: Misundelse, Gierrighed, Hovmod, Forfængelighed, Bagtalelse, Nag havde som feige Niddinger skjult sig i Krogene. Derimod fremtraadte Brodersind, Velvillie, vexelsidig Hjælp og Bistand overalt. Fremmede Mennesker, som aldrig havde seet hinanden før, trykkede begeistret hinandens Haand, naar de mødtes paa Gaden. En ubeskrivelig Munterhed udbredte sig over hele Staden.”

Da krudtrøgen efter det fem timer lange søslag var drevet væk, begyndte kampen om, hvem der egentlig havde vundet. Ved at true med brandterror mod søfolk på de erobrede danske skibe havde admiral Lord Nelson (1758-1805) nok sikret Storbritannien en mudret sejr. Medvirkende var ikke mindst, at den russiske zar Paul (1754-1801) var blevet myrdet på det helt rigtige tidspunkt. Danmark kunne således imødekomme de engelske krav og trække sig ud af neutralitetsforbundet uden at risikere krig med Rusland.

I Danmark var man ikke i tvivl om, hvor sejren hørte til, eller hvordan den var kommet i stand. Det var det patriotiske forsvar og offerviljen, som havde sikret en dansk sejr over de overmægtige aggressorer. I begejstring tyede man til antikken. Som grækerne kæmpede mod perserne ved Salamis og Thermopylæ (480 f.v.t.), havde den undertallige, men altopofrende modstand mod de engelske aggressorer ført til en historisk dansk sejr. Dog ikke uden omkostninger. Slaget på Reden kostede over 2.000 mennesker livet, og mange var alvorligt kvæstede. Som et anonymt øjenvidne huskede det:

”Kroppe uden Hoved og Lemmer, Ben og Arme blev læssede paa vogne for at blive begravede. […] Frygtelig og hjærteskærende var den lydelige Jammer og de høje Klageskrig af de Kvinder som ledsagede deres Mænd og Sønner eller efter endnu en lang Spørgen havde faaet Vished om deres Død.”

Få dage efter slaget nedsatte kongen en Kvæstede-Kommission, der skulle indsamle midler til værdigt trængende og efterladte. Midlerne fra Dannebrogsvalfarten gik netop hertil.

Knudsens tableauer blev lystigt fortolket i et patriotisk skema. Den blomsterkransede urne symboliserede de døde på havet, fædrelandets helte, mens de unge optrædende kvinder i hvide kjoler pegede mod oldtidens tre gratier og derved symboliserede både ynde og jomfruelighed, som symbolsk blev tilbudt de faldne krigere. Piedestalen med urnen var fædrelandets alter. Det symbolske sammensurium benyttede sig af tidstypiske æstetiske idealer, hentet fra den klassiske oldtid, men udbredt over hele Europa. I tableauerne knyttedes historiske symboler til en meget nærværende dansk nutid.

Dannebrogsvalfarten viser en ny måde at fortolke flaget på. En måde, hvor flaget ikke alene viste hen til den enevældige majestæt som statens patriarkalske overhoved, men nu også pegede på et emotionelt fællesskab blandt statens borgere, næret af uegennyttig opofrelse og tab. Præsten Niels Steenberg (1768-1830) udtrykte i sin tale ved Knudsens optræden i Gjerlev Kirke i Nordsjælland den nye forståelse af Dannebrog: ”Af Eders døende Hænder have vi modtaget det danske Flag, se, det vajer iblandt os hædret og uplettet.”

Det forbudte Dannebrog

Den 21. december 1833 forbød Frederik 6. (1768-1839) private borgere at flage med Dannebrog. Forbuddet blev sendt til alle landets amtmænd allerede i januar 1834 og var resultatet af drøftelser mellem kongen og hans ministre, hvoraf et flertal faktisk så positivt på privat flagning. Men kongen sagde nej. Den konkrete anledning var, at konsuler havde bedt om lov til at flage fra deres private ejendomme med deres staters flag. Konsulerne fik nej netop med det argument, at end ikke landets egne borgere måtte flage med Dannebrog. Den hurtige sagsbehandling fortæller os, at sagen lå kongen på sinde. At forbuddet skulle meddeles til amtmændene, fortæller, at flagning var udbredt – ikke kun i København.

Kongens forbud kan måske forklares med, at den symbolske fortolkning af Dannebrog var ved at skifte karakter i disse år. Slaget på Reden i 1801 havde vækket et patriotisk sindelag. Danmark var i højere grad blevet befolkningens fædreland, mens regenten var fædrelandets overhoved og beskytter. Nederlaget i Napoleonskrigene i begyndelsen af århundredet, tabet af den danske flåde og bombningen af København i 1807 havde skubbet på udviklingen. Det samme havde statsbankerotten i 1813 og tabet af Norge året efter. Den unge salmedigter B.S. Ingemann havde stået vagt på Københavns volde under englændernes terrorbombardement af København i 1807 og digtede efterfølgende om Dannebrog og de helte, som døde i forsvaret for nationen. Selv efter knap 600 år gav det himmelfaldne flag poetisk inspiration:

”Vift stolt paa Codans Bølge

Blodrøde Dannebrog

Du over Helte svæved

som sang i Dødens Favn:

dit lyse Kors har hævet

til Himlen Danmarks Navn.

Fra Himlen er du faldet

du Danmarks Helligdom!

Did har du Kæmper kaldet

som Verden leder om.”

Den borgerlige flagning

I de første årtier af 1800-tallet blev Dannebrog stadig opfattet som kongens, enevældens og statsmagtens flag. Det var dog ikke ukendt, at borgere i fællesskab flagede med Dannebrog. Fx flagede Køge Fugleskydningsselskab med Dannebrog ved selskabets årlige fest i 1799. Selskabet var et af mange borgerlige selskaber, som med oprindelse i middelalderlige købmands- og lavssammenslutninger havde udviklet sig til et frivilligt forsvar med ugentlige skydeøvelser. Over tid svandt skydeselskabernes forsvarsmæssige betydning, og selskaberne blev til foreninger, hvor skydekonkurrencen var et årligt højdepunkt. En skydeskive doneret af restauratør Johan Bagge (ca. 1788-) til Det Kongelige Kjøbenhavnske Skydeselskab fra 1821 viser et vajende Dannebrog uden for Bagges traktørsted, Bellevue, ved Klampenborg, og et kobberstik viser flaget ved landstedet Liselund på Møn, som i det tidlige 1800-tal var et yndet udflugtsmål for den begyndende guldalders kunstnere. Skydeselskabernes flagning i 1799 og restauratørens selvfremstilling fra 1821 giver et hint om, at Dannebrog som et eksklusivt kongeligt erindringssted var ved at forandre sig. Ikke kun kongen, staten og flåden flagede med Dannebrog. Nu flagede også det patriotiske borgerskab.

Privat flagning blev almindelig i begyndelsen af 1800-tallet. Forbuddet mod flagning blev først ophævet i 1854, så Christen Købkes (1810-1848) maleri fra 1838 af en anløbsbro ved Sortedamssøen i København viser faktisk et lovbrud. Enevældens embedsmænd kunne alligevel ikke stå for maleriet, som da også allerede samme år – på trods af motivet – blev indkøbt til Den Kongelige Malerisamling.

|| Statens Museum for Kunst

Det er dog svært at få et dybere kendskab til den tidlige, borgerlige brug af Dannebrog. De kendte eksempler er få og spredte. Hans Christian Knudsens Dannebrogsvalfart var uden tvivl af betydning – måske også den patriotiske digtning fra Englandskrigene. Fra 1814 skubbede også striden om det norske flag til borgernes brug af Dannebrog. Kielerfreden efter Napoleonskrigene havde i januar 1814 tvunget Frederik 6. til at afstå Norge til kongen af Sverige, men med den radikalt demokratiske Eidsvollforfatning fra 17. maj 1814 forsøgte Norge at etablere sig som selvstændig stat med den danske statholder Christian Frederik, senere Christian 8. (1786-1848), som regent. Sverige anerkendte imidlertid ikke den norske selvstændighed. Efter en kortvarig krig måtte det norske storting acceptere en personalunion under den svenske konge, Karl 14. Johan (1763-1844). Som statholder havde Christian Frederik benyttet et Dannebrog med en løve i øverste, indre felt, og det kunne den svenske konge selvfølgelig ikke anerkende. Først i 1821 fik den norske handelsflåde eget flag. Flaget blev norsk nationalflag ved uafhængigheden i 1905 og henviste i sit design til både Danmark og Sverige. Dannebrog blev blot tilføjet et mindre Sveriges-blåt kors. Striden om det norske flag blev også fulgt i Danmark, og selvstændighedstænkningen i de svensk-norske unionsdiskussioner havde formentlig betydning herhjemme og medvirkede til øget borgerlig flagning.

Vigtige begivenheder i Frankrig spillede også ind – både på borgernes interesse for at svinge flaget og på kongens modvilje. Den franske frihedsfane, trikoloren, var blevet symbolet på julirevolutionen i 1830, hvor den konservative Karl 10. (1757-1836) var blevet afsat. Trikoloren havde vajet over arbejdernes og studenternes barrikader i de parisiske gader, og den nye konge Ludvig-Filip (1773-1850) svøbte sig endda i den, da han lod sig hylde på byens rådhus. Fra Paris havde urolighederne bredt sig ud over Europa, belgierne gjorde oprør mod det hollandske herredømme, og revolter ramte tyske stater og større byer samt schweiziske kantoner. Polakkerne rejste sig mod det russiske overherredømme. På den italienske halvø stillede den revolutionære bevægelse Carbonari (kulsvierne) krav om national samling, borgerlige rettigheder og uafhængighed. Også her blev det tredelte flag, trikoloren, symbolet på en ny borgerlig selvbevidsthed og nationale ambitioner.

Kampen mod enevælden foregik over store dele af Europa i 1800-tallet. Flere steder blev der stillet krav om demokratiske reformer, selvstændighed og uafhængighed. Også den slesvig-holstenske bevægelse agiterede fra 1800-tallet for uafhængighed og en løsrivelse fra Danmark. Bevægelsen tog en vandret blå-hvid-rød trikolore som sit flag. Eugène Delacroix’ (1798-1863) berømte maleri viser den franske nationalfigur Marianne føre revolutionen til sejr i 1830.

|| Musée du Louvre/Erich Lessing/Wikimedia Commons

I begyndelsen af 1830’erne rystede revolutioner, borgerlige oprør og krav om demokratiske reformer magthaverne i store dele af Europa. Det gav nok at tænke over for en enevældig stat som den danske – også selv om de europæiske revolutioner blot gav små og få dønninger i kongens København. Et opslag med kritik af magthaverne på Garnisons Kirkes mur og optøjer ved nedlæggelsen af grundstenen til Synagogen i Krystalgade var vist, hvad det blev til.

I lyset af den efterfølgende udvikling virker forbuddet mod privat flagning fra 1833 bagudskuende eller rettere som et forkvaklet forsøg på at opretholde flaget som et eksklusivt helstatsligt symbol. Flagforbuddet blev da heller ikke respekteret. Tværtimod fik den folkelige anvendelse af Dannebrog – sammen med en ny, slesvigsk trikolore – afgørende betydning i den politiske og etniske nationalisme, som over to blodige krige (1848-1850 og 1864) gjorde en ende på den flerkulturelle og flersproglige danske helstat.

Det nationale røre

Beslutningen om at etablere stænderforsamlinger i 1831 var enevældens ”forsøg på både at imødekomme og tæmme impulserne fra den europæiske revolutionsbølge”, som historiker Bertel Nygaard (1977-) har formuleret det. Danmark var på Wienerkongressen i 1815 blevet afkrævet at etablere en stænderforsamling for hertugdømmet Lauenborg-Holsten – på linje med de øvrige medlemmer af Det Tyske Forbund. I pagt med sin helstatslige politik udstak den enevældige regering i maj 1831 retningslinjerne for fire stænderforsamlinger, der skulle dække hele det danske rige. Stænderforsamlingerne – hvortil blot ca. 3 % af befolkningen havde stemmeret – skulle udelukkende drøfte regeringens lovgivning, men dristede sig dog også til at fremsende egne forslag. Med Trykkefrihedsforordningen fra 1799 opretholdt enevælden stadig en udbredt censur. Stænderforsamlingerne fik derfor betydning som en ny arena for politik. Frem mod 1840’erne blev synspunkterne i forsamlingerne mere og mere polariserede, når krav om lighed, ideer om fri forfatning og forhold for hertugdømmerne blev luftet. At holdningerne hos medlemmerne ofte var komplekse, illustreres fint af C.N. David (1793-1874), grundlæggeren af avisen Fædrelandet. Kongen anklagede i december 1834 David for brud på Trykkefrihedsforordningen. Og selv om kritikken af enevældens vilkårlige retsforfølgelse kan læses som et ønske om demokrati, var David modstander af stænderforsamlingernes bestemmelser om valgret. For ham gav det ikke mening, at simpel ejendomsbesiddelse kunne give stemmeret. Rådgivningen burde gives af de bedst egnede. Hertil regnede David naturligvis sig selv. I 1840 blev han valgt til Roskilde Stænderforsamling, og på trods af sine tidligere meritter blev han i 1848 kongevalgt repræsentant i den grundlovgivende forsamling. Her kæmpede han forgæves imod den almindelige valgret.

Vejen mod demokrati i Danmark var ikke snorlige.

I 1840’erne var Davids avis Fædrelandet et vigtigt talerør for de nationalliberale stemmer, som krævede ændringer i enevældens statsform. De nationalliberale forfægtede det ideologiske synspunkt, at der burde herske overensstemmelse mellem stat og nation. For dem var en ægte nation et fællesskab for et ensartet folkeslag med egen folkekultur. En nation var altså defineret af sproglige og historiske grænser – snarere end statsretlige. De nationalliberale krævede ”Danmark til Ejderen”, og bag slagordet lå den opfattelse, at kongeriget Danmark nok burde omfatte Slesvig, men ikke Holsten. Bagmanden bag slagordet, juristen og politikeren Orla Lehmann (1810-1870), mente, at floden Ejder mellem Slesvig og Holsten allerede tilbage i den tidlige middelalder havde dannet grænse mellem det karolingiske imperium og det danske rige.

”Nu vel, mine Herrer, det er Danmarks Begrændsning, hvorpaa det kommer an, og vi ville da finde, at det netop er hele vor Ulykke, at vi have overskredet vore rette Grændser. […] jeg veed ogsaa, at Holsten stedse har været og evig vil blive rent tydsk […]. Derfor ere Holstenerne i deres gode Ret, naar de fordre alle Konsekventserne af dette Faktum, og dette maa vi anerkjende. […] Kun naar vi selv respektere den Grændse, som Naturen, Historien og Retten have anvist os, kun da kunne vi vente at respekteres i vor Berettigelse indenfor denne Grændse. Denne Grændse, mine Herrer, er Ejderen”.

Her overtrumfede det historiske dog det sproglige: ”at sønderrive Slesvig efter Sprogets eller Herkomstens usikre og sammenblandede Grændser er naturligvis umuligt”, mente Lehmann. Det kan man måske godt forstå, når man tænker på, at der i Slesvig taltes dansk, sønderjysk, tysk, plattysk og frisisk. Det var således muligt at forestille sig forskellige nationale identiteter netop i dette område.

Også fra holstensk og tysk side blev der gjort krav på Slesvig – også med henvisning til en middelalderlig fortid. Tilbage i 1460 havde Christian 1. givet indrømmelser til den slesvig-holstenske ridderadel mod at blive valgt som hertug over områderne. Det fremgik af det såkaldte Riber-brev, at Slesvig og Holsten skulle forblive samlede og lige. Heraf udviklede den slesvig-holstenske bevægelse sit slagord ”For evigt udelt”.

Ønsket om et selvstændigt Slesvig-Holsten afgrænset af Kongeåen i nord og Elben i syd kom symbolsk til udtryk i et våbenskjold, der var inspireret af 1500-tallets adelsvåben. I fire felter viste det forenede våben Slesvigs to blå løver, Holstens hvid-røde nældeblad, Stormarns svane og Dittmarskens ridder, og det kom til at hænge i mange slesvigske hjem. Den slesvig-holstenske bevægelse genoptog i 1840’erne brugen af endnu et våben, også med historiske aner. Motivet på det sammensatte våben – et holstensk nældeblad, der omslutter de slesvigske løver – stammede oprindelig fra et søflag fra 1696, som hertugen af Gottorp anvendte i sin kamp mod landherren, den danske Christian 5.

Agitation og revolution

Den dansk-nationale og den slesvig-holstenske bevægelse brugte stort set identiske virkemidler i deres agitation. Store folkemøder med taler, sangstævner og symbolske våbenskjolde – og masser af flag. I 1842 gik de nationale bølger højt mellem dansk-, tysk- og slesvig-holstensk-sindede. En hærreform havde indført Dannebrog som fane i alle regimenter, og det betød udskiftning af hertugdømmernes løve- og nældebladsfaner. Kongelige embedsmænd i hertugdømmerne fik ordre om at bære en rød-hvid roset (kokarde) som officielt embedstegn. Samme år foreslog medlemmer af den slesvigske stænderforsamling indførelsen af et slesvigsk flag, og at teksten ”Dansk Ejendom” blev erstattet af ”Schleswig-Holsteinisches Eigenthum” på skibsflagene. Forslaget faldt i stænderforsamlingen, men det var langtfra slut med de nationale markeringer. Peter Hiort Lorenzen (1791-1845), en købmand fra Sønderborg, var blevet valgt ind i stænderforsamlingen i Slesvig i 1834 på en forfatningsivrig linje. Indtil 1839 støttede Lorenzen den slesvig-holstenske bevægelse, men bevægede sig siden over mod den danske nationalliberale fløj. I 1842 protesterede han mod forslaget om det slesvigske flag ved at insistere på at tale dansk i stænderforsamlingen i Slesvig. Lorenzen blev bragt til tavshed, men happeningen gjorde Lorenzen til en af den dansk-nationale bevægelses store helte.

I 1843 præsenteredes en slesvig-holstensk fane på en stor folkefest med 7.000 deltagere på Mønterhøj vest for Aabenraa – der var tale om et rødt flag syet på det sammensatte våben fra 1696. Festkomiteen bar blå-hvid-røde armbånd, og farvekombinationen blev hurtigt udtryk for en slesvig-holstensk national identitet. Sangkoret Schleswiger Liedertafel præsenterede samme år de tre farver på en fane. Netop sat sammen som en vandret trikolore vakte det nye flag foruroligende minder om en nær fortid. De danske magthavere mente, at flaget kunne henvise til 1830’ernes revolutionære kamp for frihed og lighed. For andre udgjorde den blå-hvid-røde trikolore en national reference til de slesvigske løver og det holstenske nældeblad. I kombination var symbolerne direkte farlige, og enevælden forbød den slesvig-holstenske fane i juli 1845. Forbuddet forstærkede dog blot flagets symbolske betydning og sikrede den nye frihedsfane stor udbredelse.

Forbuddet fra 1833 mod privat flagning med Dannebrog var stadig i kraft. Alligevel blev Dannebrog brugt intenst i dansk-nationale markeringer. Et par måneder inden den slesvig-holstenske folkefest på Mønterhøj fandt det første store massemøde i Sønderjylland sted i maj 1843 – på Skamlingsbanken syd for Kolding. Den officielle anledning var en kongelig beslutning om at gøre det danske sprog til officielt retssprog i den nordlige del af landsdelen. Nationalt sindede bønder havde i begyndelsen af 1840’erne opkøbt Skamlingsbanken, landsdelens højeste punkt, og banken blev et centralt samlings- og feststed for den dansk-nationale bevægelse. Ved folkefesten i 1843 hejste man under kanonsalut et gigantisk Dannebrog i split på toppen af banken. En af dagens sange var Ingemanns ode til Dannebrog, ”Vift stolt på Codans Bølge”. Derudover bød dagen på nationale taler og hyldester – Hiort Lorenzen fik højtideligt overrakt et sølvdrikkehorn i oldnordisk stil med inskriptionen ”Han vedblev at tale dansk” – inden fyrværkeri afsluttede festen.

Folkemøderne på Skamlingsbanken var sprogfester. Det var især kampen for det danske sprogs ligeberettigelse i politik og lovgivning, der stod i centrum for de mange talere. Sproget hang i høj grad sammen med ideen om et særligt territorium – den første dansksprogede avis i Slesvig blev meget sigende døbt Dannevirke (1838). Under titlen bragte avisen en tegnet vignet fyldt med nationale symboler: Dannevirke med vold, en runesten med ordet Danmark og et vajende Dannebrog i toppen af et vagttårn. Modersmål og fædreland blev, sammen med Dannebrogs ælde og himmelfaldne status, brugt i en ny nationalt orienteret identitetspolitik.

1848 var på ny revolutionernes år. Den franske februarrevolution bredte sig til Det Tyske Forbunds medlemsstater, og igen var der krav om reformer. Nu under tydeligere påvirkning af ideologiske strømninger, der vægtede historie, kultur og sprog. De nationalliberales krav om Danmark til Ejderen stod imidlertid uforsonligt over for slesvig-holstenernes krav om en fri forfatning for Slesvig og en optagelse i Det Tyske Forbund. Grænserne for det nationale måtte afgøres på våben.

Den 24. marts 1848 indtog slesvig-holstenere fæstningen i Rendsborg – på grænsen mellem Slesvig og Holsten – efter aftenen inden at have dannet en ny regering for hertugdømmerne. Hærenheder fra landsdelene tilsluttede sig, mens officerskorpset rejste nordpå. Samtidig var der i København store folkemøder og skriftlige henstillinger til kongen.

Centrale personer fra de foregående års sprog- og kulturkampe spillede afgørende roller i det intense forløb, som førte til enevældens ophør og demokrati med Grundloven i juni 1849. Forfatningsprocesserne var afgørende påvirket af de revolutionære begivenheder i Europa, og de liberale bevægelsers talsmænd henviste i deres agitation i foråret 1848 da også til de revolutionære, som havde jaget endnu en fransk konge på porten.

”En ung, uprøvet Konge, som nys med Kronen har arvet et splidagtigt Rige paa Opløsningens Rand, og som nu medens Omvæltningens Storme fare hen over hele Europa, saa at selv de mægtigste Mænd tabe Besindelse og Fodfæste, og selv de fasteste Indretninger synke i Grus, staar ligeoverfor en Opgave saa overvældende tung, at selv den Stærke derunder kunde synke i Knæ”.

Sådan lød Orla Lehmanns analyse.

Resultatet var nye forfatninger og ny krig. Treårskrigen 1848-1850 var reelt en borgerkrig udløst af en ny national og regional selvbevidsthed, som både krævede forfatningsmæssige ændringer og stillede politisk utålelige krav om uafhængighed.

Det folkeligt-nationale Dannebrog

Med sejrene i Treårskrigen blev Dannebrog ægte folkeligt. Det kultiverede borgerskab havde længe brugt Dannebrog som et redskab i en nationalt orienteret kamp for en ny forfatning. Med Treårskrigen blev borgerskabets brug af symboler udbredt til større grupper af befolkningen. Den varme, patriotiske stemning fra krigen i 1801 greb nu ikke kun indbyggerne i hovedstaden, men bredte sig til hele landet.

Nationen overtrumfede klart andre fællesskaber og loyaliteter. Følelser knyttet til nationen var tætte og intime. Nationen var en udvidet familie, og selv om den enkelte, danske indbygger ikke personligt kendte alle sine nationale familiemedlemmer, skulle nationen beskyttes og forsvares. Også hvis det kostede sønners og fædres død og mødres og hustruers sorg.

Allerede i marts 1848 havde den københavnske ingeniør og digter Peter Faber (1810-1877) forfattet visen ”Den tapre Landsoldat”. Udsendt som skillingstryk og sat på melodi af Fabers faste arbejdspartner, Emil Horneman (1809-1870), blev sangen et kæmpehit. Indtil 1849, hvor landet fik almindelig værnepligt, bestod den danske hær af husmænd og landarbejdere. Værnepligten gjaldt for bondebefolkningen i almindelighed, men velhavende bønder købte sig oftest fri. I et klassesamfund som det danske nød landsoldaterne ingen anseelse. De var ekstremt ringe aflønnet, de måtte ofte indkvarteres privat, og deres almene sundhedstilstand var tæt på elendig. Under Treårskrigen blev landsoldaten imidlertid ideologisk konstrueret som den resolutte forsvarer af fædrelandet. Et nyt nationalt symboI var født.

I Fredericia fejrer man hvert år slaget den 6. juli 1849. Her lykkedes det en dansk styrke at bryde den slesvig-holstenske belejring. Udfaldet blev af afgørende betydning for den danske sejr i Treårskrigen. Festlighederne er centreret om H.W. Bissens (1798-1868) over seks meter høje skulptur, Den tapre Landsoldat (1858), som er blandt verdens tidligste monumenter til ære for den menige soldat.

I Peter Fabers sang efterlader netop landsoldaten sin kæreste hjemme for frejdigt at drage i krig. I sangen synger soldaten selv om Dannebrog – med tilhørende mytologi og eget navn – som det samlende symbol for alt det danske, som måtte forsvares:

”Om Dannebrog jeg ved,

om Dannebrog jeg ved,

det faldt fra Himlen ned,

ja, det faldt fra Himlen ned.

Det flagrer i vor Havn

og fra Soldatens Favn,

og ingen anden Fane har som den sit eget Navn.

Og den har Tysken hånet og trådt den under Fod.

Nej, dertil er vor Fane for gammel og for god!

Og derfor vil jeg slås som tapper Landsoldat.

Hurra, hurra, hurra!”

I julen 1848 var Fabers ”Højt fra Træets grønne Top”, også med melodi af Horneman, blevet en stor sællert. Sangen indeholdt intet om julens kristne budskab. Det nationalt begejstrede publikum var til gengæld vilde med fortællingen om Henrik, der i julegave fik en fane, ny og god. ”Vid det er en Ære, Dannebrog at bære”, lød Fabers formaning. Den næsten nye skik hos det københavnske borgerskab med at tage et grantræ ind i stadsestuen – det første juletræ blev i øvrigt set hos Orla Lehmanns familie i Store Kongensgade i København i 1811, skikken havde familien taget med fra Holsten – blev ligeledes kommenteret af den opmærksomme visedigter.

”Pyntet smukt af en usynlig Haand staar nu Træet der med Lys og Baand.” Og måske Dannebrog? I hvert fald rapporterede den verdensberømte eventyrdigter H.C. Andersen (1805-1875) fra sin jul i 1848 på herregården Bregentved om hele to juletræer ”med Dannebrog i Top”.

Fabers viser udtrykte på perfekt vis ’ånden fra 48’. Og både julevisen og sangen om landsoldaten synges og nynnes stadig flittigt i dag. Som Dannebrog blev Fabers sang genstand for mytologisering. I 1898 blev Treårskrigen fejret i jubilæumsskrifter. I et af dem fortæller en anonym forfatter, hvordan den berømte vise blev reddet af en snarrådig forbipasserende. Han havde moret sig over en gruppe børn, der i krigens første dage øvede eksercits med papirhatte, træsabler og stokke som geværer. Døren stod åben ind til en lejlighed, og den forbipasserende overværede beboerne lede febrilsk, alle mulige og umulige steder. Skænderier var der også:

”Naar jeg endda kunde finde de Papirstumper, hvorpaa jeg havde skrevet nogle af Versene – men nej – Papirkurven skal I jo absolut tømme hver Dag, og Indholdet puttes i Kakkelovnen eller bruges paa Skorstenen. Det er harmeligt – og jeg, som saa bestemt havde lovet at bringe ham Sangen i dag for Musikkens Skyld! Nej – jeg opgiver det – de Vers bliver saamænd aldrig sungne!” Den forbipasserende huskede nu på børnenes leg – ”I samme Nu huskede jeg, at Skriften på den trekantede Hat, som den lille General nede i Gaarden havde paa, saa ud til at være Vers.”

Hatten blev revet af generalens hoved og leveret tilbage til den taknemlige forfatter. Peter Fabers vise om den tapre landsoldat og Dannebrog var reddet.

Peter Fabers muntre sang om soldaten, som forlod sin pige for at kæmpe for Dannebrog, blev en stor succes som skillingstryk i 1848. Sangen gav ære og værdighed til den ellers ringeagtede landsoldat. Med udfaldet fra Fredericia den 6. juli 1849 blev landsoldaten symbol på den folkelige forsvarsvilje. Soldaternes egne breve fra fronten skildrede den langvarige krig ganske anderledes. Her rådede angsten for død eller invalidering – og dermed social og økonomisk deroute.

|| Det Kongelige Bibliotek

Og det er ganske vist. I sin erindring fra Haderslev i 1849 huskede bogholder Grünewald en deling danske fodsoldater:

”Jeg blev saa begejstret ved dette Syn, at jeg løb ind og hentede et mig tilhørende, ikke saa ganske lille Dannebrogsflag og holdt det ud over Trappen foran de fremstormende danske Soldater. Da disse saa Dannebrog, hilste de det, Officeren ved at salutere med Sablen, og Mandskabet med et rungende, jublende Hurra.”

Det tilladte Dannebrog

Treårskrigen blev afsluttet, da slesvig-holstenerne under internationalt pres blev tvunget til at nedlægge våbnene og opløse deres unge stat. I Danmark trådte de nationalliberale tilbage til fordel for en konservativ regering, som gennem internationale aftaler søgte at sikre den danske helstat. De modsætninger, som havde udløst borgerkrigen, bestod dog stadig.

I den danske del af helstaten havde borgerne i årevis flaget åbenlyst med deres egne Dannebrog. Efter Treårskrigen gav det slet ingen mening at opretholde et for længst forældet forbud, og den 2. august 1854 blev forbuddet mod privat flagning ophævet. Det var nu tilladt ”Alle og Enhver i Kongeriget at heise Dannebrogsflaget uden Split fra deres Eiendom eller Boliger i Kiøbstæder og paa Landet”. Det var første gang i officiel sprogbrug, at flagets navn blev nævnt.

Tilladelsen gjaldt stutflaget, mens splitflaget var forbeholdt statsmagten. Det var dog en skelnen, som ikke synes overholdt. Splitflaget var overalt – på pibehoveder, kaffestel, broderier og som guirlander på juletræet. Flaget blev brugt i flere og flere sammenhænge og på nye og gamle måder. Det blev almindeligt at flage fra statsmagtens civile bygninger, og også i borgernes egne haver gled flaget til tops ved mærkedage. Dannebrog lagde i 1853 navn til præsten og forfatteren N.F.S. Grundtvigs (1783-1872) nye tidsskrift efter lanceringerne af først Danne-Virke (1816-1819) og Danskeren (1848-1851). Flåden søsatte sit godt 65 meter lange orlogsskib Dannebrog allerede i 1850. Det afskrækkede ikke, at det foregående skib med samme navn var blevet skudt sønder og sammen under Slaget på Reden knap 50 år tidligere. Dannebrog blev flådens sidste linjeskib, og da skibet udgik af flåden i 1875, var navnet ledigt til de kongeskibe, der siden 1879 har fragtet den kongelige familie til søs. Galionsfiguren fra linjeskibet er i dag opstillet på Holmen i København.

Det minimerede Dannebrog

Med sejren i Treårskrigen var den danske helstat formelt set genoprettet. De nationale spændinger var dog stadig udtalte, og befolkningerne i den sydlige del af Slesvig, Holsten og Lauenborg følte sig ikke som danskere, men som tyskere. Den konservative regering havde efter krigen lovet en ny fællesforfatning, hvor Slesvig ikke blev fastere tilknyttet riget end de øvrige hertugdømmer. Alligevel førte man en bevidst fordanskningspolitik. Formodet upålidelige embedsmænd blev udrenset, og dansk blev indført som kirke- og skolesprog i flere tysktalende sogne. Politikken blev oplevet som stærkt provokerende og var en central del af det tyske fjendebillede om Danmark. Fra 1861 genoptog den danske regering, som nu igen var nationalliberal, den gamle Danmark til Ejderen-politik, og i 1863 proklamerede regeringen den såkaldte Novemberforfatning, som i strid med løfterne efter Treårskrigen udskilte Holsten og Lauenborg. Stat og regering var nu på konfrontationskurs med de europæiske stormagter, Preussen-Østrig og store dele af befolkningen i hertugdømmerne.

I et politisk højspændt klima havde den danske hær i 1862 og 1863 afviklet større militære øvelser ved Dannevirke i det sydlige Slesvig. I januar 1864 opstillede general de Meza (1792-1865) sine styrker på knap 40.000 mand bag Dannevirkes 27 skanser, efter at styrker fra Det Tyske Forbund havde taget kontrol over Holsten og Lauenborg.

En ny krig var i gang.

Dannevirke var i årene forinden blevet yderligere befæstet. I en blanding af oppustet national selvbevidsthed og uvidenhed anså mange Thyra Danebods (ca. -950) mytiske forsvarsværn som uindtageligt. Det skulle snart vise sig, at det var det ikke.

Den 1. februar gik preussiske og østrigske styrker over Ejderen. Efter angreb ved Mysunde besatte østrigske styrker den 3. februar Kongshøj og opstillede tungt artilleri – rettet mod Dannevirke. I bidende kulde, snestorm og isslag rømmede de danske tropper derfor Dannevirke natten mellem den 5. og 6. februar 1864. Tilbagetrækningen udløste chok, vantro og vrede. I København demonstrerede borgere mod både regering og konge. I de sønderjyske landsdele fortsatte de preussiske styrker deres fremmarch. Den danske stilling ved Dybbøl blev bombarderet i dagevis, og om morgenen den 18. april blev Dybbøl stormet. 1.700 danske soldater mistede livet, mens 3.000 måtte i krigsfangenskab. 1.200 var døde og sårede på preussisk side. Den seje modstand fra de danske styrker har sikret Dybbøl en plads i den kollektive, nationale erindring om Danmark.

En våbenstilstand blev indgået i maj, og forhandlinger om deling af Slesvig kunne gå i gang. En deling havde hidtil været utænkelig, men situationen kunne vanskeligt bortforklares. Alligevel fastholdt den danske side et urealistisk delingsforslag, og den 26. juni udløb våbenstilstanden uden en ny aftale. Den danske hær var nu rømmet til Fyn. Jylland var nærmest opgivet, men mindre styrker stod stadig på Als. Da Als faldt den 29. juni, var krigen reelt forbi. Den sidste kamphandling fandt sted syd for Aalborg den 3. juli.

På trods af begejstringen for Dannebrog var flaget ikke ført i felten i 1864. Kun kompagniflag blev ført til frontlinjen. På den måde kunne Dannebrog jo heller ikke mistes – som i 1471 og 1500.

Efter nederlaget i 2. Slesvigske Krig havde de nationalliberale fået, hvad de havde ønsket sig: overensstemmelse mellem den kulturelle nation og den retlige stat. På den tyske side var der imidlertid en nordslesvigsk befolkning, som i altovervejende grad følte sig som danske. Fantasterierne havde kostet to kriges døde, sårede og efterladte. Danmark tabte to femtedele af sit oprindelige areal – og en tredjedel af sin befolkning. Den flerkulturelle og flersproglige helstat var blevet til en monokulturel, enkeltsproglig nationsstat, hvis grænse løb langs Kongeåen syd for Kolding i øst, tværs over Jylland og syd om Ribe i vest. Hele det gamle Slesvig blev indlemmet i Preussen, og en fortyskning tog fart i det overvejende dansksprogede Nordslesvig. Frem til 1870 kunne indbyggerne her ganske vist vælge dansk statsborgerskab, men de måtte forholde sig politisk passivt for ikke at blive udvist, og deres børn blev statsløse.

Fornemmelsen af tab var stærk i den nationale minimalstat efter 1864. Nederlaget var uomtvisteligt, og det måtte udstås under stoisk værdighed. Det sås i den private omgang med Dannebrog. Flaget blev anset som lige så ophøjet, som de involverede følelser var dybe, og den private flagbrug fik en ceremoniel, nærmest religiøs karakter. Det var med højstemt andægtighed og under faste ritualer, at flaget gik til tops eller blev sænket i de danske borgerhjem.

Brud på reglerne blev påpeget. En læserbrevsskribent fra Valby beklagede, at ”Pietetsfølelsen for vort Nationalflag” var så ringe. Han sigtede til

”den Vandalisme, der ofte vises ved ikke at stryge Flaget ved Solnedgang – ja det sker endog at man ikke undser sig for at udvise en saadan Illoyalitet, at Flaget hænger Natten over. Naar dette kommer de gamle Holmens- og Søfolk for Øre – da siger de, at Vedkommende flager til Ære for Skøgerne i Hamborg”.

Mange efterlever ritualerne den dag i dag. Dannebrog må ikke røre jorden, det skal måske foldes på en bestemt måde, det skal tages ned senest klokken 20, og hatten skal af. I respekt for flaget, som det hedder.

Erindringen om 1864 er forandret over tid, men lever stadig. Siden 2004 har den oprindeligt tyske sejrsmarch fra Flensborg til Sankelmark været et fælles tysk-dansk arrangement. Den årlige march markerer i dag grænselandets fællesskab – på tværs af national identitet. I 2014 skabte Ole Bornedals (1959-) tv-serie 1864 voldsom debat. Serien kritiserede den nationalisme, som førte til krigen, og kædede 1864 sammen med Danmarks nyere krigsdeltagelse. Billedet er fra optagelser i Fåborg.

|| Bax Lindhardt/Ritzau Scanpix

Dannebrog var en effektiv identitets- og værdimarkør i de mange foreninger og forsamlinger, som skød frem i slutningen af 1800-tallet, og som i sig selv er en vigtig del af den kollektive erindring om Danmark. Dannebrog symboliserede vigtige, omend uklare forestillinger om en særlig danskhed, om fællesskab og om demokrati. Skytteforeninger og senere gymnastikforeninger, landboforeninger, afholdsforeninger, foredragsforeninger, højskoler, forsamlingshuse havde alle et Dannebrogsflag. Nogle endda både på stang og som fane. I pagt med flagets ophøjethed skulle Dannebrog altid bæres forrest ved gymnasternes stævneindtog. Det er en tradition, der stadig lever.

Nederlaget i 1864 forandrede Danmark. Den politiske nationalisme havde fejlet, og en konservativ reaktion fulgte. Resultatet blev en ny grundlov i 1866, som gav privilegier til den ejendomsbesiddende klasse. Partiet Højre, som de nationalliberale efterhånden havde tilsluttet sig, dominerede i Landstinget, mens partiet Venstre, som reelt bestod af flere liberale grupperinger, først ved valget i 1872 fik flertal i Folketinget. Da Højreregeringen under godsejer Jacob Brønnum Scavenius Estrup (1825-1913) ikke kunne få vedtaget finanslovene, sådan som Grundloven krævede, regerede Estrup ved provisoriske finanslove helt frem til 1895. Det parlamentariske princip – at en regering ikke kan fortsætte imod et folketingsflertal – blev først indført i 1901.

Dannebrog blev derfor brugt i politiske drillerier. På årsdagen for den danske sejr ved Isted den 25. juli 1850 sænkede Højrefolk i Helsingør i 1886 flaget, da Venstres leder, den seminarieuddannede Christen Berg (1829-1891), kom sejlende til byen. Venstrefolk undlod at flage på kongefamiliens fødselsdage i protest mod den royale opbakning til den forhadte regering eller, som i Hjørring i 1885, flagede på halv stang på grundlovsdage som protest mod demokratiets elendige tilstand.

Symbolikken blev nærmest perfektioneret af de dansksindede i det nu tyske Slesvig. Her var Dannebrog blevet forbudt straks efter 1864. Men selv om flagstængerne blev lagt ned, og flagene gemt væk, kunne de danske farver alligevel vises. Røde dynevår og hvide lagner skulle måske luftes, når der kom embedsfolk forbi. Porthængslerne på den hvidkalkede bondegård kunne males røde frem for sorte. De tyske myndigheder havde ikke svært ved at aflæse budskabet, men kunne sjældent straffe den undergravende virksomhed.

I stuerne blev kaffen drukket af – tyskproducerede – kaffestel med Dannebrog i split. Her kunne Dannebrog stå fremme – uden frygt for repressalier. Otto Bache (1839-1927), som malede et flagsmykket København ved troppernes hjemkomst i 1849, besøgte i 1886 den dansksindede overlærer Monrad i Flensborg:

”Hans Hustru, der ligesom han er beåndet af den varmeste Fødelandskærlighed, vandt strax mit Hjerte. I deres hyggelige Dagligstue dekoreredes det ene Hjørne af 2 korsstillede Dannebrogsflag, det var Husets hellige Sted. Juletræet stod endnu pyntet paa Gulvet med mange Dannebrogsflag.”

Lærer Monrads unavngivne, fædrelandskærlige hustru kunne identificere sig med en populær kvindeskikkelse i 1800-tallet. Mor Danmark-figuren blev besunget af tidens digtere som en kvinde, hvis aner lå dybt i en dansk folkeånd. 1800-tallets nationalromantik hentede gerne inspiration fra en konstrueret oldnordisk eller middelalderlig fortid. Og selv om digterne og malerne varierede Mor Danmarks udtryk, blev hun oftest fremstillet som kampklar skjoldmø, en valkyrie med et hvæsset sværd i den ene hånd og en Dannebrogsfane i den anden, med flaget slynget over skulderen. Det var en superheltinde fra fortiden, en datidens Wonder Woman.

Den fortvivlet sørgende, men kampklare Mor Danmark, der ønskede revanche og hævn for sin tabte datter Slesvig, var – som hendes mandlige sidestykke Holger Danske – en del af en international trend i tiden. Og var det ikke for Dannebrog, ville det være svært at skelne Mor Danmark fra franske Marianne, tyske Germania eller engelske Britannia.

Wilson Kipketer (1972-) er flere gange verdensmester i 800-meterløb og satte i 1997 ny verdensrekord på distancen, ligesom han sikrede Danmark en sølvmedalje ved OL i Sydney i Australien i 2000. Det er ikke kun i Danmark, at nationalflaget er populært i sport. I nyere tid gælder det også for nationer, hvor flaget ellers synes at være reserveret til officiel brug. Måske er flere nationer på vej mod en lige så pragmatisk flagbrug som den i Danmark?

|| Thomas Wilmann/Ritzau Scanpix

De andre flag

I 1871 stiftedes Den Internationale Arbejderforening for Danmark som en aflægger af Første Internationale, der i 1864 var blevet grundlagt i London af venstresocialistiske og anarkistiske tyske, polske, italienske og ungarske emigranter og arbejdere fra franske og britiske fagforeninger. Den tyske revolutionære socialist Karl Marx (1818-1883) havde skrevet Internationalens program med udgangspunkt i sin og Friedrich Engels’ (1820-1895) tekst Det kommunistiske manifest fra revolutionsåret 1848. De indledende ord var manende: ”Der går et spøgelse gennem Europa, kommunismens spøgelse”.

Verden over skulle det nu være tid for en koordineret kamp for arbejderklassens interesser: ordentlig løn og organiserede forhold på arbejdsmarkedet. Internationalens danske aflægger fik på kort tid en imponerende medlemsskare. 8.000 meldte sig under fanerne i løbet af bevægelsens første år, heraf 5.000 i København. Det gjorde bevægelsen stærk nok til at sende agitatorer til provinsen for at etablere fagforeninger. Budskabet var klart. Kun som et kollektiv kunne arbejderne vriste rettigheder, bedre løn og kortere arbejdstid ud af arbejdsgiverne.

Mod slutningen af 1800-tallet havde massemobilisering og agitation ført til organiseringen af den danske arbejderklasse, og fagbevægelsens parti, Socialdemokratiet, blev nationalt repræsenteret, da det i 1884 lykkedes at få to kandidater valgt til Folketinget. I 1889 erklærede Anden Internationale – i 100-året for Den Franske Revolution – den 1. maj som arbejdernes internationale kampdag.

I Danmark var politi og militær i alarmberedskab op til 1. maj 1890. Efter 18 år stod Slaget på Fælleden den 5. maj 1872, hvor soldater og politi havde tævet løs på demonstrerende arbejdere i København, stadig i frisk erindring hos lovens håndhævere. ”Maalet er fuldt!” havde socialistlederen Louis Pio (1841-1894) proklameret dengang, og det var det sådan set stadig. I København fik bevægelsen forbud mod at gå i demonstration, og dagen blev i stedet markeret med et møde i Fælledparken. Her kunne de 40.000 fremmødte arbejdere høre taler om socialisme og om kampen for ”8 timers arbejde, 8 timers fritid, 8 timers hvile”. Også i Aalborg, Aarhus, Odense, Helsingør, Roskilde, Slagelse og Korsør var der fyraftensmøder. Alle steder blev der sunget sange, nogle ældre, andre komponeret til lejligheden – og der blev flaget.

Men det var ikke kun Dannebrog, der blev luftet. Arbejderne havde fælles interesser og burde kæmpe på tværs af landegrænser. Derfor dominerede de mange røde faner, ofte smukt broderede med navnet på den lokale fagforening, og måske fagets symboler, når bevægelsen mobiliserede. Var Dannebrog en sjælden gang inviteret til fest i arbejderbevægelsen, var der af og til manipuleret med det nationale flag. Ved 1. maj-mødet i Helsingør i 1890 mødtes deltagerne af et stort Dannebrog med en frihedsgudinde i midten af korset, komplet med flammesværd og revolutionær jakobinerhue. De revolutionære bevægelser, der havde rystet det europæiske borgerskab i midten af 1800-tallet, var nok nedkæmpet, men spøgelset var endnu ikke lagt i graven.

Først omkring år 1900 fik demonstranterne tilladelse til at gå med vajende faner den 1. maj i danske byer. Indtil da måtte fanerne bringes sammenrullede frem til festpladsen. I Aalborg krævede borgmester Johan Georg Frederik von Bornemann (1854-1932) Dannebrog båret forrest i demonstrationen gennem byen. Den revolutionære retorik i den tidlige arbejderbevægelse skræmte det urbane borgerskab, og måske var det de fremtidsrettede linjer om, at ”Snart dages det, Brødre, det lysner i Øst”, som – i samklang med samtidsdiagnosen om, at ”Det knager i Samfundets Fuger og Baand” – foruroligede den kongeligt udnævnte borgmester og fik ham til at forbyde afspilningen af ”Socialisternes March”. Borgmester Bornemann stod i 1900 over for et nyt fænomen, et internationalistisk forestillet fællesskab. Ved at kræve Dannebrog prominent placeret i 1. maj-demonstrationen ville borgmesteren tøjle det nye og markere helt traditionelle loyaliteter.

Den unge, internationalistiske arbejderbevægelse skulle gennem de symbolske henvisninger til en ældgammel historie og nationalstatslig suverænitet, som Dannebrog repræsenterede, vise troskab over for nationalstaten Danmark. Dannebrog var i denne situation både beroligende og forsikrende.

Det røde arbejderflag blev i 1923 effektivt besunget af forfatteren Oskar Hansen (1895-1968). ”Ung Flagsang” var skrevet til Danmarks Socialdemokratiske Ungdom og blev hurtigt meget populær. Sangen er bedre kendt som ”Når jeg ser et rødt flag smælde” og regnes stadig for partiets slagsang. Oskar Hansens tekst rummer en række identitetsnære temaer, som alle har kunnet forholde sig til: arbejderklassens kollektive erfaringer, betydningen af familie, liv og virke og utopiske fremtidsmuligheder. I sangen udgør den røde fane et omdrejningspunkt for fortid, nutid og fremtid.

Borgmester Bornemanns frygt i 1900 viste sig ubegrundet. Arbejderbevægelsen omfavnede det nationale flag, og selv om de røde faner stadig pegede mod mere internationale fremtider, accepterede i hvert fald den socialdemokratiske del af arbejderbevægelsen hurtigt nationen. Efter at Socialdemokratiet fik regeringsmagten i 1920’erne, blev samfundsomvæltende forestillinger kun luftet i sang.

De røde faner er stadig en vigtig del af fagbevægelsens visuelle udtryk – senest demonstreret i forbindelse med de offentlige overenskomstforhandlinger i foråret 2018. Det røde flag smælder, mens Dannebrog vajer. Så det er ikke Dannebrog, som findes frem, når fagbevægelsen er i konflikt. Lidt anderledes er det for bevægelsens traditionelle parti, Socialdemokratiet. Partiformand Poul Nyrup Rasmussen (1943-) så i 2002 gerne, at partiet blev piftet lidt op. Medlemmerne skulle gøres aktive, der skulle stemmes dørklokker efter nye vælgere, og det socialdemokratiske symbol, den røde rose, skulle have en grafisk overhaling. Uddannelsesordfører Frank Jensen (1961-) gik et skridt videre. Han mente, at de røde faner viste et støvet og umoderne billede af Socialdemokratiet:

”Når Venstre holder landsmøde, kommer de heller ikke med høtyv og halm i træskoene. Det kan ikke nytte noget, at når folk ser TV-billeder fra vores kongresser, så er det røde faner og ”Når jeg ser et rødt flag smælde”. [...] Det dur ikke, at folk forbinder os med noget, der fandt sted ikke engang i det sidste, men i det forrige århundrede.”

Mange af partiets og bevægelsens medlemmer brugte og bruger selv Dannebrog aktivt. Aalborg Byråd udlejede de første kolonihaver i slutningen af 1800-tallet, og de blev hurtigt fulgt af arbejderhaver i andre byer. I kolonihaverne kunne arbejderfamilier fra de større byers nedslidte og tætbefolkede boligkvarterer avle egne grøntsager som en ”nyttig og sund fritidssyssel” og samtidig nyde lys og luft.

I bogen Dannebrog, udgivet i 1943 under den tyske besættelse og derfor med et skærpet blik for flagets hverdagssymbolske karakter, blev kolonihavernes flagbrug bedømt. Tydeligvis udefra:

”Det gælder om at holde Haven og Huset i smukkeste Orden, hvad der er glædeligt, men endnu mere glædeligt er det at se, hvorledes alle omfatter Flaget med den største Kærlighed og Omhu. Intet iturevet eller snavset Dannebrogsflag ses eller taales her, og det vidner højt om den danske Arbejders Indstilling overfor sit Lands Flag.”

Det nu nærmest ikoniske udtryk for dansk kultur – Dannebrog, der vajer i den friske sommervind over små, velplejede kolonihaver – udtrykte oprindelig en glæde over frisættelsen fra lønarbejdet om søndagen. Arbejderne kom hviledagen i hu med Dannebrog til vejrs i flagstangen og bøjet over rækker af kartofler og kruspersille. I kolonihavebevægelsens storhedstid efter Anden Verdenskrig var over 100.000 haver udstykket. Og Dannebrog bliver stadig hejst til tops. Bare fordi man har fri.

Genforenet i glædesrus

Det politiske slagsmål om forsvaret og den indædte kamp for folketingsparlamentarisme blev i begyndelsen af 1900-tallet opfattet som unyttig, selvisk og især u-national. Sådan var i hvert fald holdningen hos stifterne af Danmarks-Samfundet i 1908. Politikerleden var voldsom, og foreningen skulle være upolitisk. Forsvaret burde være et fælles, nationalt anliggende, uden for smålig partipolitik. Stifterne og mange af foreningens første medlemmer var eksilerede sønderjyder, handels- og militærfolk og præster. Upolitisk var foreningen nu ikke. Den første formand var opfinderen af det ’Madsenske rekylgevær’, et let maskingevær, som kunne affyre 250 skud i minuttet. V.H.O. Madsen (1844-1917), oprindelig Højremand, havde indtil 1904 været krigsminister i den første Venstreregering, men blev afskediget på grund af sin egenrådige anvendelse af forsvarsmidlerne. Sagen medvirkede til dannelsen af Radikale Venstre i 1905.

Samfundet malede foreningens sigte op i avisannoncer:

”Danmark og Danmarks Ære! Det er under dette Tegn, vi skal arbejde, og kun under dette Tegn kan vi sejre, tro mod Folkets Fortid, virkende for Folkets selvstændige, selvhjulpne Fremtid. Men kun gennem Nutiden gaar Vejen fremad.”

Og videre hed det:

”Danmarks Folk maa styrkes indadtil; Idealerne maa løftes, Skamfølelsen skærpes; den Presse, der truer med at undergrave vort Samfunds Sundhed og er uforenelig med dets Ære, maa holdes nede.”

Danmarks-Samfundet havde dog svært ved at få fodfæste. Ideen om at virke som samlende kraft for landets nationale foreninger slog aldrig an. De få medlemmer blev gentagne gange opfordret til at tegne nye støtter, og foreningen ville måske være afgået ved en stille død, havde det ikke været for en god idé. I 1912 blev valdemarsdag den 15. juni udnævnt til officiel flagdag i Danmark, og Danmarks-Samfundet fik kongelig tilladelse til at sælge små Dannebrog til at sætte i jakkereversen.

De 15.000 mærker blev revet væk til prisen på 10 øre. Mange gik forgæves. Med tilladelsen fik Danmarks-Samfundet nyt liv – og en ny, mere entydig opgave. Foreningen virkede nu tillige for at få valdemarsdagen ophøjet til nationaldag. Indtægterne fra salget af de små silkeflag skulle gå til at udstyre Danmarks mange foreninger med egen Dannebrogsfane. Efter første års succes luftede foreningen endda muligheden af at opsætte ”en ægte dansk Bautasten” i Tallinn, hvor flaget var faldet ned i 1219.

Verdenskrigen 1914-1918 påvirkede leverancerne af de små flag – nogle år kom flagene først efter valdemarsdag – men succesen var for længst sikret. Til 700-års jubilæet for Dannebrogs himmelfald overbragte Danmarks-Samfundet kongen et stort og kunstfærdigt udsmykket ”Rigsbanner”. Indsamlingen til kongens flag nåede ikke i mål, og udgifterne tyngede foreningens økonomi. Rigsbanneret – monteret på en bronzefod udsmykket med landets herredsvåbener, oldtidshelte, middelalderkonger og ærkebiskoppen, som modtager det himmelske Dannebrog – er i dag opstillet på Christiansborg.

Valdemarsflagene sælges stadig hvert år den 15. juni og har formentlig finansieret flere end 60.000 flag og faner. Danmarks-Samfundet rådgiver i dag myndigheder og borgere om flagets anvendelse.

Versaillesfreden efter Første Verdenskrig indeholdt en nyordning af grænsespørgsmålet. Festlighederne for Dannebrog i 1919 var derfor stærkt præget af forventning til de kommende folkeafstemninger om Slesvig. Danmark deltog ikke i verdenskrigen, men krigen satte alligevel dybe spor. Tyskland pressede regeringen til at udlægge miner i Storebælt, og handelsskibe måtte sejle med store påmalede Dannebrog for at signalere neutralitet. Det hjalp ikke de 275 skibe, som blev sænket. Og verdenskrigen var en grum realitet for dansksindede i Nordslesvig. 30.000 måtte gå i tysk krigstjeneste, og 5.000 vendte ikke tilbage.

Mor Danmark optrådte ikke blot som propaganda på afstemningsplakaterne op til Genforeningen i 1920. Danmark indførte postkortet som åben forsendelse i 1871, og opstillede tableauer af Mor Danmark blev hurtigt et yndet nationalt motiv for fotograferne. Billedet af Mor Danmark med Dannebrogsfane, tøndehjelm og rigsvåbenets løver på skjoldet blev udsendt i anledning af Kommunalforeningens Julefest 1918.

|| Historisk Arkiv for Haderslev Kommune

Men udlændigheden skulle nu være slut. Slesvigerne ville ved de kommende afstemninger i februar og marts 1920 med overbevisning stemme sig hjem til Danmark. I valgkampen kom alle de nationale symboler i brug, fx bondegård med eget flag, med udsigt til det blå hav, og hvor endnu et Dannebrog er dalet fra himlen ned i den korngule mark. Den røvede datter, Sønderjylland, der modtages af sin mor ved Kongeåen. Mor Danmark med flaget over skulderen i stråleglans, der dominerer den sorte, tyske ørn.

Resultatet af afstemningerne blev en deling af Slesvig, hvor kun den nordlige del blev en del af Danmark. I den sydlige afstemningszone havde blot 20 % stemt for Danmark. På hver side af grænsen var der nu nationale mindretal.

På Harald Slott- Møllers (1864-1937) plakattegning falder Dannebrog ned over Flensborg. Det hjalp ikke. Ved afstemningen i den sydlige del af Slesvig den 14. marts 1920 stemte blot 20 % for, at området skulle genforenes med Danmark. Alle plakater skulle godkendes af en international kommission, hvis de skulle anvendes i valgkampen op til afstemningerne.

|| Dansk Plakatmuseum/Den Gamle By/Thomas Kaare Lindblad

Genforeningen blev dog fejret i jubel – og med Dannebrogsflag i tusindvis. Overdragelsen af Nordslesvig foregik på valdemarsdag i 1920 – de to begivenheder har siden delt festdagen – i et nøje koreograferet, ceremonielt forløb over flere dage. Ved Taps krydsede kongen den 10. juli den gamle grænse på en kridhvid hest og nåede gennem 18 æresporte frem til Christiansfeld. Indtog i bil fandt sted i Haderslev og Aabenraa. En flagstang, Danmarks højeste, var rejst på Dybbøl Banke, og ved skanserne på Dybbøl var der den 11. juli folkefest med 50.000 deltagere. Her blev nye kopier af Guldhornene afsløret – hornene var blevet fundet i Gallehus ved Tønder i 1639 og 1734 – og en soldaterveteran overrakte kongen det Dannebrog, som vajede som det sidste i Flensborg i juni 1864. Fire hvidklædte kvinder bar andægtigt flaget op til kongen, som kyssede både flaget og veteranen.

Genforeningen i 1920 udløste et omfattende nationalt erindringsarbejde. Allerede samme år blev der rejst 300 mindesmærker, og over de næste 20 år kom yderligere godt 200 til. Ofte på lokalt initiativ. Mange mindesmærker var ydmyge marksten, men rejst på markante steder i landskabet. Mindestenene inddrog den danske natur som en nærmest hellig kraft, og mange fik egen flagstang.

Treårskrigen havde gjort Dannebrog til et folkeligt glædessymbol. Det var en fejring af den helstat, som gik under i en nationalistisk krig kun få år senere. Op til og efter 1864 blev Dannebrog fortolket mere nationalideologisk, i klar opposition til det tyske og med vægt på netop dansk sprog, kultur og historie. Den folkelige omgang med flaget aktiverede dybe følelser af taknemmelighed, tab, stolthed og genkomst, og bevidstheden om Dannebrogs høje alder og gudgivne herkomst forstærkede blot følelserne. Undervejs var flaget blevet en uomgængelig, nærmest naturlig del af de fleste danskeres private liv, i fritid og til fest.

Flag i krigstid

Mellemkrigstiden og besættelsen (1940-1945) førte ikke til nye fortolkninger af Dannebrog, men der skete alligevel interessante ting på flagfronten. Ved Adolf Hitlers (1889-1945) magtovertagelse i 1933 blev den tyske sort-rød-gyldne trikolore skiftet ud med hagekorset. Partiflaget var nu nationalflag. 1930’ernes nazistiske partikongresser med stramt koreograferede militærparader og tusinder af heilende tilskuere viste nye måder at anvende flag og bannere på. Flagene var en vigtig del af en massesuggestiv totaloplevelse, som understøttede førerkulten og sikrede opbakning til den kommende verdenskrig – og udøvelsen af det nazistiske folkemord.

Det lille danske nazistparti, DNSAP (Danmarks Nationalsocialistiske Arbejderparti), marcherede i 1930’erne under både Dannebrog og et rød-hvidt hagekors. Dannebrogs status som et bredt, folkeligt symbol betød, at selv yderligtgående grupper kunne bruge nationalflaget.

Besættelsen den 9. april 1940 gjorde Dannebrog til privat nationalsymbol på en mere alvorlig og bevidst måde. Under den tyske besættelse var det ikke forbudt at flage med Dannebrog, og danskere brugte flittigt flaget i haver og kolonihuse. Flaget markerede både højstemt national identitet og livsglad festivitas, og det kan være svært at afgøre, hvilke motiver den enkelte havde til at hejse flaget.

Dannebrog blev dog også brugt i sammenhænge, hvor betydningen var mere entydig. Det er rimeligt at tolke det markante opsving i privat flagbrug efter den 9. april som en stille protest. Salget af Valdemarsflag satte rekord i besættelsesåret, og fejringen af Christian 10.s 70-årsdag i september demonstrerede stor folkelig opslutning bag kongen og flaget. Både mænd og kvinder bar kongemærker, et lille Dannebrog med kongens monogram i et skjold, i jakkereversen. På trods af en relativt høj pris – og der fandtes billigere alternativer, blandt andet en messingnål med kongens monogram – blev der solgt over en million kongemærker i årene 1940-1945. Mærkerne gik igen på illegale blade, plakater, porcelænsplatter og – efter besættelsen – på flere mindesten. Alsangen fra 1940 til 1943 vidner også om opbakning til de nationale symboler. Den første alsang, hvor organiserede sangerkor og publikum sang sammen, blev afviklet i Aalborg den 4. juli 1940. Fænomenet kulminerede med et radiotransmitteret sangstævne i Fælledparken. Mange tusind stemmer lød samtidig i Aarhus, Odense, Aalborg og på Frederiksberg – i alt sang ca. 720.000 med. Repertoiret bestod af ældre fædrelandssange med fokus på historie, sprog og landskab. Forfatteren Johannes Helms’ (1828-1895) sang fra grundlovsfesten i 1873, ”Jeg elsker de grønne Lunde”, blev sunget i alle 12 byer med alsangsstævner. Den slutter med det håbefulde vers: ”Men end er der Sang i Skoven/højt bølger det røde Flag/end er der en Gud foroven/der raader for Danmarks Sag.”

I 1941 svandt arrangementerne ind. Muligvis på grund af en større påpasselighed efter det tyske angreb på Sovjetunionen i juni og besættelsesmagtens krav om internering af kommunisterne. Folketinget brød Grundloven og føjede besættelsesmagten.

Omtrent samtidig begyndte DNSAP offentligt at hverve frivillige til at kæmpe på østfronten, dels i det nydannede Frikorps Danmark, dels i SS-Panzerdivision Wiking (en berygtet nazistisk elitestyrke). Hverveplakaterne brugte både et nationalromantisk billedsprog med bondemand, stråtækt gård og vajende Dannebrog og et mere historiserende, hvor Dannebrogs himmelfald omfattede både SS-soldaten og middelalderkrigeren. Danmark skulle værnes ved at kæmpe mod den engang hedenske og nu kommunistiske fjende.

De allieredes fremgang i verdenskrigen animerede fra 1943 til øget modstand mod besættelsesmagten. Sabotagen blev optrappet, og folkelige uroligheder og strejker kom til. Den 29. august gik samarbejdsregeringen af efter at have afvist tyske krav om undtagelsestilstand. Besættelsesmagten forberedte nu deportation af alle danske jøder til KZ-lejre i Tyskland. Planen blev lækket, og ved en koordineret aktion lykkedes det at redde 7.000 danske jøder til Sverige.

National identitet kan have mange udtryk. Ud over Dannebrog brugte de danske nazister symboler fra nordisk mytologi og historie: Odins ravne, lurer, runer og folkedragter fra 1800-tallet. Skandinaviske naziledere, fra venstre Vidkun Quisling (1887-1945) fra Norge, Fritz Clausen (1893-1947), leder af DNSAP, og Per Dahlberg (1912-1993) fra Sverige, mødes af heilende tilhængere ved DNSAP’s 6. landsstævne, som blev afviklet på Staldgården og Koldinghus Slot 1939.

|| Emil Christensen/Kolding Stadsarkiv

Konfliktoptrapningen gav modstandsbevægelsen momentum. I september dannedes Frihedsrådet som et koordinerende organ for flere modstandsgrupper. Grupperne og deres illegale udgivelser anvendte Dannebrog som et symbol på den frihed, der ventede danskerne, men som der måtte kæmpes for. De illegale blade blev for alvor udbredt efter august 1943, men allerede i 1941 havde Det Danske Råd i London ladet Dannebrog dale fra himlen. Et flyveblad prydet af Dannebrog opfordrede på bagsiden danskerne til at holde ud. Som i ”tidernes Morgen” ville også dette slag vende.

En styrtsø af flag

Dannebrog var overalt i befrielsesdagene i maj 1945. Flaget var ”smukkest i Modvind”, som digteren Poul Sørensen (1906-1973) udtrykte det – besættelsesmagten konfiskerede i øvrigt hans digtsamling April i Danmark i 1942. Nu bød ekstatisk lykkelige danskere med Dannebrog i hænderne de britiske befrielsesstyrker velkommen. Og det vajede i tusindvis ved de mange fester og folkemøder i befrielsessommeren 1945. Dannebrog var et suverænt glædes- og frihedssymbol, et udtryk for det nationale sammenhold og den modstand, som havde reddet Danmark gennem verdenskrigen og sikret nationen en plads blandt de allierede sejrherrer.

Forestillingerne om en omfattende modstand – først passiv, siden aktiv – og et ubrydeligt nationalt sammenhold på tværs af partier og andre skel er et vigtigt element i den polerede grundfortælling, der er blevet den bærende kollektive erindring om Danmark under besættelsen. Og Dannebrog var det utvetydige nationale samlingsmærke, også selv om de danske nazister flittigt havde benyttet flaget.

I en lille bog, Om Dannebrog jeg ved …: Dannebrogs Historie udgivet til støtte for Frihedsfondet for Faldnes Efterladte, beskrev modstandsmanden Kai Flor (1886-1965) i 1945 flagets nye status. Dannebrog var vendt tilbage til en af sine helt oprindelige betydninger og blevet et religiøst tegn. Det var blevet et relikvie og omfattede nu endegyldigt

”hele Folket. Flaget er blevet Nationens Samlingsmærke. Det er blevet helligt. Dette skyldes ikke alene dets Myte eller den Omstændighed, at det undertiden blev indviet med religiøse Ceremonier, eller at det under Korstogene blev baaret i Kampen af en Biskop, men selve dets Tradition, de mange Sejre det havde bragt, de mange Sorger det havde vajet for, den Livslykke der havde baaret Lansen frelst gennem alle Omskiftelser. Vi hilser flaget med blottet Hoved, vi synger til det, vi hylder det med Hurra, naar det gaar til Tops. Vi fejrer i Flaget vore dyrebare Minder, vort Fædrelands Blod og Liv”.

Det er svært at forbinde flaget med sådanne fraser i vore dage, selv om 41.000 danske soldater siden 1990’erne har været udsendt i internationale konflikter og krige, og 68 er omkommet i tjenesten. Som Dannebrog er Monumentet over Danmarks Internationale Indsats efter 1948 (2011) på Kastellet i København et erindringssted. Blot på en anden måde. Monumentet viser måske en vigtig ændring af den officielle mindekultur siden 1945, væk fra det nationale og det statslige og hen mod det personlige. Kunstneren Finn Reinbothe (1953-) har formgivet monumentet som et rum for eftertanke og refleksion for efterladte og kammerater, nuværende udsendte og veteraner – og for alle andre, der besøger monumentet. I monumentet vajer Dannebrog ikke til daglig. Til gengæld fylder Dannebrogsfanerne godt op på flagdagen den 9. september, når repræsentanter for det officielle Danmark, kongehuset og de militære værn mindes og ærer de udsendte med kransenedlæggelse.

Det brændende flag

Danske roligans var en fredelig hær på de internationale stadioner i 1980’erne, hvor det mandlige landshold begejstrede med angrebsivrig fodbold. Succesen kulminerede med europamesterskabet i 1992, og landsholdet blev hyldet på Københavns Rådhus foran den største rød-hvide folkemængde siden befrielsen i 1945.

I forbindelse med elitesport har Dannebrog fundet endnu et udtryk, og det bruges nu på alt fra sengetøj over undertøj og overtøj til klaphatte. Især når Danmark er repræsenteret ved fodboldslutrunder. Og det males i ansigtet på tilhængerne – en kropslig flagbrug, som i de senere år er blevet udbredt til resten af verden.

Et brændende Dannebrog er til gengæld ikke ligefrem hverdagskost. Derfor blev mange også overraskede, da billeder fra Mellemøsten af Dannebrog, der stikkes i brand og trampes på, løb over de danske tv-skærme i 2006.

Når et flag er blevet helligt, kan det profaneres eller vanæres. Og flagets tilhængere kan krænkes. Ofte ved at sætte ild til flaget, træde eller spytte på det – i vore dage helst for rullende kameraer i håb om verdensomspændende eksponering. Afbrænding er effektfuld, ilden truer jo med udslettelse og glemsel. Selv for israelere og amerikanere, hvis flag vel oftest profaneres, føles det smertefuldt at overvære flagafbrændinger. Det er hele meningen med profaneringen at ramme de mennesker, der knytter følelser til flaget – gerne som en protest mod den pågældende nations optræden i verden.

Afbrændingerne af Dannebrog i 2006 var del af en mere omfattende protest. Efter offentliggørelsen af 12 satiriske tegninger af profeten Muhammed (571-632) i Jyllands-Posten i september 2005 følte mange danske muslimer sig krænkede. Dels over selve tegningerne, dels over det provokerende brud på et religiøst betinget billedforbud i islam. Ambassadører fra flere muslimske lande ønskede derfor et møde med den danske statsminister. Venstres Anders Fogh Rasmussen (1953-) afviste og henviste til pressens grundlovssikrede frihed. Da en delegation af danske muslimer tog på rundrejse i Mellemøsten med Jyllands-Postens tegninger, fulgte voldsomme – og politisk orkestrerede – uroligheder. En hjemlig diskussion om danske tegneres selvcensur over for islam og ytringsfrihedens grænser var nu blevet et globalt udbredt udtryk for en voksende konflikt mellem Vesten og muslimske lande siden terrorangrebet i 2001 mod World Trade Center i New York og den efterfølgende amerikansk ledede krigsførelse i Afghanistan og Irak – i øvrigt med dansk deltagelse fra 2001. Saudi-Arabien og Libyen hjemkaldte ambassadører, mens supermarkedernes køleskabe blev tømt for danske mejeriprodukter som led i en omfattende boykot af danske varer. Mere alvorligt blev de danske ambassader i Syrien og Iran stormet og sat i brand, og flere mistede livet i demonstrationer i Afghanistan og Pakistan. Alle steder blev Dannebrog brændt af i protest.

Profanering af flaget kan tage andre, heldigvis mindre dramatiske former, men stadig involvere stærke følelser. Det var nok en dårlig beslutning, da den peruvianske model Leysi Suárez (1987-) i 2008 lod sig fotografere nøgen på hesteryg med det peruvianske flag som sadel. Den peruvianske forsvarsminister anklagede hende nemlig for at fornærme flaget – en forbrydelse, som i Peru kan straffes med op til fire år i fængsel. Ikke alle var dog lige fornærmede, Suárez blev ikke dømt, og den peruvianske latter, over både model og minister, kan høres endnu.

Også i Danmark vakte det en vis opsigt, da folketingsmedlem for Dansk Folkeparti Marie Krarup (1965-) i 2016 lod sig fotografere i Folketinget, poserende foran Herman Vedels (1875-1948) fem gange tre meter store maleri fra 1917 af forhandlingerne om Grundloven – og med et stort Dannebrog draperet omkring sig. Dansk Folkeparti er et nationalkonservativt parti, og man må formode, at flere af partiets vælgere og tillidsfolk fik kaffen galt i halsen, da de så Krarups flagportræt. Nogle mente, at Krarup med sit billede hånede Danmark og danske værdier. Andre trak på smilebåndet over, at en nationalkonservativ politiker kunne kløjes i normerne for respektfuld omgang med flaget.

Det kommercielle Dannebrog

Går man en tur i enhver by i Danmark, stor eller lille, kan man uanset årstid og butiksudvalg få øje på utallige Dannebrog. Måske markerer den lokale handelsstandsforening en markedsdag med Dannebrog. Fx i Åbyhøj, en forstad til Aarhus. På den årlige torvedag indrammer en to kilometer lang flagallé de lokale pengeinstitutters reklametelte, loppemarkedet på de omkringliggende villaveje og motionsløbet, inden Årets Åbyhøjer kåres. Dannebrog hører sig til, når bydelen fejrer sig selv og de frivillige organisationers virke. Og når bydelens unge skal konfirmeres i den lokale kirke. Og på grundlovsdag den 5. juni. Og valdemarsdag 10 dage efter.

Sådan foregår det mange steder i landet. Flagene signalerer, at her foregår noget ganske særligt – og noget helt almindeligt. På torvedagen repræsenterer Dannebrog lokalpolitiske holdninger, sognekirkens trosforhold og foreningslivets mangfoldigheds- og frivillighedskultur. Og bare fest.

Indenfor i butikkerne signalerer Dannebrog fødselsdag og forbrug. Et godt tilbud kan være lejlighed nok til, at flagene hentes frem. Ikke kun butikkerne selv smykker sig med Dannebrog. Mange af butikkernes varer viser flaget, både som blikfang og mere diskret. Flaget kan være indkapslet i et våbenskjold, eller flagets farver og korsformen er markører. Især producenter af kødvarer synes at være glade for Dannebrog: Er det ikke et Dannebrog i split, der vajer lystigt bag Tulip®s tre tulipaner i slagterikoncernens logo? Graasten® har derimod valgt stutflaget til at kaste glans over virksomhedens navn på salater og mayonnaiser.

Og hov, støtter Stryhn’s® lille glade viking sig ikke både til en gaffel og et skjold med Dannebrog? Næ, det er nu bare et stort S, men det ligner lidt alligevel. Farver og forventning (leverpostej, viking, hjelm, skjold, rød og hvid) spiller også ind, når et så ikonisk brand som Dannebrog anvendes. Ofte ser vi det måske ikke engang, men vores hjerner registrerer det alligevel. Sådan som vi jo ved, reklamerne udnytter vores skarpe opfattelsesevner – og vores ringe selvindsigt. Har man først fået øje på det, kan der gå sport i at finde Dannebrog alle mulige steder.

Dannebrog er et yndet motiv i malerkunsten. Også som politisk satire. Peter Carlsens (1955-) Danmark 2009 benytter sig af træk fra 1800-tallets historiske genremalerier, fx Delacroix’ maleri fra 1830 (se side 58), til at ironisere over nationale idealer, som de tager sig ud i et moderne forbrugersamfund. Maleriet blev købt af Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot, som siden grundlæggelsen i 1878 har indkøbt og udstillet værker, som behandler Danmarks historie.

|| Peter Carlsen/ Det Nationalhistoriske Museum på Frederiksborg Slot/ Kit Weiss

Det er ingen naturnødvendighed, at flaget skal bruges kommercielt. Faktisk har det tidligere været en udbredt opfattelse, at flaget ikke bør blandes sammen med at tjene penge. For en læserbrevsskribent i Danmarks-Samfundets medlemsblad i 1912 var det direkte oprørende at se flaget anvendt til de usleste formål:

”Ikke alene for ethvert Sted i By og paa Land, hvor der drikkes og svires, men ogsaa for enhver Handelsvare er Dannebrog Reklameskilt. En Trillevogn op ad Gaden med Frugt, en Menagerivogn med vilde Dyr, en Circusforestilling, Udsalg af Kaffe, Sko og Støvler, kort sagt: for alt, hvad nævnes kan, bliver Landets Flag til Lands og til Vands brugt som Reklameskilt. Mon noget Folk i noget Land vilde finde sig i dette? [...] Det nytter ikke at synge: ”Vift stolt paa Codans Bølge blodrøde Dannebrog” og alle de mange Sange til Ære for vort skønne gamle Flag, ”som faldt fra Himlen ned”, naar vi samtidig bruger det paa en saadan Maade, saa det vilde, om det kunde, blive rødere og rødere af Skam og søge at skjule sit hvide Kors.”

Opfattelsen har ændret sig siden. De fleste danskere ser i dag ingen problemer i at bruge flaget kommercielt. Ind mod byen, lige efter afslutningen af flagalléen på Silkeborgvej i Åbyhøj, dukker Dannebrog op igen. Mellem store butiksvinduer med billeder af letpåklædte kvinder, en enkelt latexklædt mand og farverigt erotisk legetøj i overstørrelse hænger en række små Dannebrog i vejrbestandig plastic.

Der er faktisk ingen smalle steder, når det kommer til Dannebrog og forbruget, for Dannebrog er ikke så fin på den. Og her betyder flaget ikke meget andet, end at hvis flagene er ude, er butikken åben. Det vil i hvert fald være urimeligt at betragte flagene uden for Hotgirl-butikken som udtryk for en særligt national omgang med erotikken.

Styrken ved flaget

Dannebrog er i dag et mangefacetteret symbol. Måderne at bruge flaget på er utallige og i stadig udvikling. Dannebrog er ikke statisk. De fleste danskere har et ret pragmatisk forhold til Dannebrog og giver betydning til Dannebrog afhængigt af de konkrete situationer, flaget bruges i. De færreste ønsker flaget reduceret til et eksklusivt symbol, som kun bruges officielt. Og de fleste afviser nationalistiske ideer om et eksklusivt ejerskab til Dannebrog.

Den britiske antropolog Richard Jenkins (1952-) var på feltarbejde i Skive i 1996-1997 og igen i 2008-2010. I 2014 opsummerede han danskernes forhold til Dannebrog:

”De fleste danskere synes i dag at være i stand til at gøre det hele på en gang; gå ind for lighedsorienteret socialt demokrati og samtidig forgude deres monark, tage afstand fra nationalisme og samtidig vifte med Dannebrog ved enhver given lejlighed, og på én og samme tid tilbede og profanere deres mest hellige symboler.”

I en moderne verden præget af aggressive og højtråbende nationalismer i mange lande er den danske mangfoldige, pragmatiske og ikke-ekskluderende brug af flaget en styrke.

Videre læsning

Adriansen, Inge: Nationale symboler i det danske rige 1830-2000 I-II. Museum Tusculanums Forlag 2003

En veldokumenteret guldgrube af eksempler på brugen af nationalsymbolik fra den periode, hvor nationen Danmark blev til. Værket er elementært spændende – især i en tid, hvor danskhed og nation konstant diskuteres.

Bjerg, Hans Christian: Dannebrog – historien om et kristent og nationalt symbol. Forlaget Hovedland 2006

Der er mange fremstillinger af Dannebrogs historie – af varierende kvalitet. Hans Christian Bjergs bog er velskrevet med mange fine illustrationer og sine steder tankevækkende.

Bruhn, Helge: Dannebrog og danske Faner gennem Tiderne. Jespersen og Pios Forlag 1949

Oberstløjtnant Helge Bruhns bog er et udstyrsstykke fra gamle dage. Bogen er smukt illustreret med militære faner.

Jenkins, Richard: At være dansk. Identitet i hverdagslivet. Museum Tusculanums Forlag 2014

Bogen har et spændende kapitel om moderne brug af Dannebrog, som overraskede den britiske antropolog, der lavede feltarbejde i Skive.

Lyngby, Thomas: Den sentimentale patriotisme. Slaget på Reden og H.C. Knudsens patriotiske handlinger. Museum Tusculanums Forlag 2001

En tæt og overbevisende analyse af de stærke følelser, som greb hovedstadens danskere i begyndelsen af 1800-tallet.

Warring, Anette: ”Erindring og historiebrug. Introduktion til et forskningsfelt”. temp – tidsskrift for historie 2011

Her i bogen bruger jeg begrebet erindringssted. I artiklen gennemgår professoren fra Roskilde Universitet på forbilledlig vis dette og andre begreber og tankesæt fra forskningen.

På 100danmarkshistorier.dk findes den omfattende litteratur, som forfatteren har anvendt til at skrive bogen, ligesom der er noter til bogen.

I samme serie

Poul Duedahl Gudhjemtid

Bertel Nygaard Grundloven

Søren Hein Rasmussen Fri porno

Louise K. Skyggebjerg Industri på udstilling

Søren Mentz Den islandske revolution

Bo Lidegaard Danmark i krig

Johan Heinsen Det første fængsel

Ulrik Langen Struensee

Rasmus Rosenørn Beatlemania

Heidi Jønsson Indvandring i velfærdsstaten

Kristine Kjærsgaard Danmark i FN

Lars Boje Mortensen Saxo

Lisbeth M. Imer Rigets runer

Cecilie Bønnelycke Sædelighedsfejden

Sebastian Olden-Jørgensen Svenskekrigene

100 danmarkshistorier

Danmarks historie serveret i små og overkommelige bidder. 100 forskere fra landets universiteter, arkiver og museer tager i 100 bøger a 100 sider fortiden under kærlig behandling og fortæller med vid, humor og kløgt om det, der var. Og det, der er.

100 danmarkshistorier finder du på en række platforme:

Spil med i MegaNørds app Dyst!, og dyst med vennerne om Danmark og dengang.

Besøg danmarkshistorien.dk, og oplev fortiden gennem artikler, film og kilder.

Kig forbi HistorieLab.dk, der arbejder med historiske temaer. Især for grundskolen.

Mød op på Folkeuniversitetet, og hør foredrag med forfatterne.

Læs med i Politiken.

A.P. Møller Fonden har støttet projektet og gjort det muligt at udgive og formidle de 100 danmarkshistorier.

Find info på 100danmarkshistorier.dk

Her kan man også tegne abonnement.

Dannebrog

© Torben Kjersgaaard Nielsen og

Aarhus Universitetsforlag 2018

Serie: 100 danmarkshistorier

Forlagsredaktion: Peter Bejder

Tilrettelæggelse, sats og omslag:

Camilla Jørgensen, Trefold

Repro: Narayana Press

E-bogsproduktion: Narayana Press

ISBN: 978 87 7184 687 4

Projektet 100 danmarkshistorier er støttet af A.P. Møller og Hustru Chastine Mc-Kinney Møllers Fond til almene Formaal

Projektets styregruppe: Thomas Bloch Ravn (Den Gamle By), Thorsten Borring Olesen (Aarhus Universitet), Peter Brunbech (HistorieLab), Mette Frisk Jensen (danmarkshistorien.dk), Søren Hein Rasmussen (MegaNørd), Torben Kjersgaard Nielsen (Aalborg Universitet), Bo Lidegaard (dr.phil., forfatter), Anne Løkke (Københavns Universitet), Camilla Mordhorst (Nationalmuseet), Lars Boje Mortensen (Syddansk Universitet), Keld Møller Hansen (Danmarks Borgcenter), Hans Schultz Hansen (Rigsarkivet), Nils Arne Sørensen (Syddansk Universitet), Sten Tiedemann (Folkeuniversitetet i Aarhus), Ulla Tofte (M/S Museet for Søfart) og Anette Warring (Roskilde Universitet)

Læs mere om projektet på

100danmarkshistorier.dk

Aarhus Universitetsforlag

Finlandsgade 29

8200 Aarhus N

www.unipress.dk