Anna Ahneová

Procestuj svět
jako
učitel angličtiny

(ukázka)

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být šířena bez výslovného souhlasu vydavatele.

V knize použité názvy programových produktů, firem apod. mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

© Anna Ahneová, 2018

Obsah

Předmluva

Proč učit angličtinu v zahraničí a proč vznikla tato kniha

Proč vyjet na delší dobu

Proč tedy angličtina?

Dobrovolnicí v Indonésii

Část I.
Vše, co byste měli vědět před cestou

Kvalifikační požadavky

Mezinárodní učitelské certifikáty

Praxe a kde ji získat

Dobrovolnictví jako zkušenost i praxe

Jak vybírat lokalitu

Kde, kdy a jak hledat práci v zahraničí

Koho budete učit

Typy práce

Jak se vyhnout scamům a špatným školám

Online výuka

Motivační dopis a životopis

Pohovor na dálku

Podpis smlouvy

Když je výuka na vás a musíte si poradit sami

Na co nezapomenout před cestou

Část II.
Jednotlivé regiony

Asie

Čína

Jižní Korea

Japonsko

Tchaj-wan

Thajsko

Vietnam

Kambodža

Indonésie

Malajsie

Srí Lanka

Filipíny

Evropa

Francie

Německo

Španělsko

Itálie

Rakousko

Řecko

Polsko

Rusko

Blízký východ

Egypt

Izrael

Jordánsko

Omán

Saúdská Arábie

Turecko

Jižní Amerika

Argentina

Brazílie

Chile

Peru

Ekvádor

Bolívie

Kolumbie

Uruguay

Venezuela

Střední Amerika

Kostarika

Panama

Guatemala

Nikaragua

Honduras

Severní Amerika a Karibik

Mexiko

Karibik

Dominikánská republika

Portoriko

Afrika

Senegal

Ghana

Keňa

Uganda

Namibie

Tanzanie

Malawi

Maroko

Závěr

Předmluva

Už když jsme s Petrem začínali psát Travel Bibli, bylo nám jasné, že se do ní nemůže vejít vše, co bychom tam rádi měli. Způsobů, jak dlouhodobě a pokud možno levně cestovat jsou totiž desítky, ne-li stovky. I proto postupně vznikla členská sekce na webu, online magazín, několik dalších ebooků ke konkrétním tématům, online kurz digitálního nomádství a Slow Travel Festival.

Učení angličtiny na cestách od začátku patřilo mezi témata, kterým jsme se chtěli věnovat. Spolu s prací na dálku jde podle nás o jeden z nejlepších způsobů, jak cestovat opravdu dlouho, a přitom se o tom u nás skoro nemluví. Většina lidí má bohužel pocit, že angličtinu mohou učit jen rodilí mluvčí. V knížce se dozvíte, že to zdaleka není pravda, a dostanete hodně konkrétní návod a tipy, jak se do toho také pustit.

Protože jsme nechtěli dopadnout jako někteří „guruové“, kteří píšou o něčem, co v životě nezkusili, oslovili jsme dlouholetou kamarádku Aničku, jestli nám s tím pomůže. Naštěstí kývla a odvedla podle nás skvělou práci. Však posuďte sami. Přejeme vám, ať vám všechny zkušenosti, rady, tipy a triky, které Anička posbírala, pomůžou vyrazit na vysněnou cestu!

Za tým Travel Bible
Matouš

Proč učit angličtinu v zahraničí a proč vznikla tato kniha

Následující stránky jsem napsala pro všechny dobrodruhy a nadšené cestovatele. Jsou také určeny pro ty, kteří zatím svět neprocestovali, možná nebyli ani za hranicemi naší krásné české kotlinky, ale tajně o tom sní. Pro ty, kteří chtějí opustit každodenní rutinu a zažít něco nového…

Práce v kanceláři vás nudí? Nebo jste právě dokončili školu? Napadá vás po dvou týdnech někde u moře, že byste se tam nejradši přestěhovali? Můžete. Povím vám, jak na to.

Spousta lidí sní o tom vyzkoušet si život v jiné zemi. Jak jistě tušíte, když nějakou zemí pouze projíždíte jako jeden z tisíce turistů, nikdy ji opravdu nepoznáte. Museli byste v ní strávit více času. Pak si najdete přátele mezi místními, poznáte jejich běžný život, proniknete do jejich způsobu myšlení, seznámíte se s novou kulturu i zvyklostmi… a teprve tehdy můžete říci, že danou zemi alespoň trochu znáte. Už pro vás nebude představovat pouze pár fotek památek a turisticky atraktivních míst z průvodce, ale kus vašeho života. Jenže jak to udělat, jak zařídit, abychom si mohli dovolit žít rok třeba v Thajsku?

Způsobů existuje více. Můžete mít našetřeno a vzít si rok volna. Nebo můžete pracovat na dálku – o digitálním nomádství toho bylo napsáno mnoho a toto téma přenechám povolanějším. V mé knize se budu věnovat jinému způsobu, jak se venku jednoduše uživit. Dělají to tak statisíce dalších dobrodruhů. Tajemství spočívá v jediném – umět anglicky! Ano, čtete správně – schválně nepíši, že musíte mít vystudovaný obor učitelství, mít 10 let praxe nebo našetřený balík peněz. Stačí, když budete umět anglicky a mít kuráž a„tam venku“ se pro práce najde. Dokonce si můžete vydělat i spoustu peněz. A já vám povím, jak na to.

Před necelými třemi lety jsem já sama potřebovala změnu. A dobrodružství. Strávila jsem několik měsíců jako dobrovolník v Indonésii, kde jsem učila angličtinu na dvou základních školách a v odpoledních kurzech. Byla to pro mě nezapomenutelná zkušenost. O rok později jsem vyrazila navštívit svou kamarádku do Vietnamu. Její spontánní rozhodnutí opustit téměř ze dne na den lukrativní zaměstnání v Londýně a přestěhovat se na druhý konec světa mi vyrazilo dech. V době, kdy jsem ji navštívila, žila ve Vietnamu už skoro rok. Učila angličtinu na několika základních a jazykových školách. Vyprávěla mi, jak tenkrát sháněla kontakty, objížděla školy se životopisem v ruce, a jak se postupně učila učit studenty. Angličtinu ani nic jiného nikdy předtím nevyučovala a nikdy ji ani nenapadlo něco takového dělat. Přesto měla za dva týdny práci a po překonání těžkých začátků vydělávala peníze, o kterých by se mi ani nesnilo. V zemi, kde je vše asi desetkrát levnější než u nás. Její vyprávění mi otevřelo oči. Během svého pobytu jsem se seznámila se spoustou dalších učitelů z různých koutů světa, z nichž vlastně nikdo nebyl učitel. Někteří tudy jen projížděli na svých cestách a potřebovali si přivydělat, jiní chtěli zůstat měsíc a nakonec z toho byl rok, další si přijeli vydělat a našetřit peníze na doma. Slyšela jsem další příběhy a nepřestávala se divit, jak je to vlastně jednoduché. A došlo mi, že o téhle obrovské příležitosti, které se může chopit téměř každý, kdo má trochu kuráže, tady v Čechách skoro nikdo neví.

Začala jsem shánět další informace a byla čím dál zmatenější. Zkuste si trochu zasurfovat na internetu a zjistíte, že jste nic nezjistili. V záplavě informací najdete tolik protichůdného, že vás z toho brzo začne bolet hlava. Už jen ten zmatek v mezinárodních učitelských certifikátech. Jaké jsou mezi nimi rozdíly a který tedy opravdu potřebuji, jestli vůbec nějaký? Další výzvou je, jak vlastně práci sehnat. Přiznejme si, že málokdo se odváží koupit si letenku na druhý konec světa a tam pak pobíhat a doufat, že něco sežene. Na druhou stranu na internetu s velkou pravděpodobností narazíme na spoustu podvodných nabídek a naletět jim je velmi jednoduché. A právě proto jsem napsala tuto knihu. Ráda bych vám ušetřila desítky hodin strávených u počítače vyhledáváním a tříděním informací. Udělala jsem to za vás. Kontaktovala jsem další Čechy, kteří v zahraničí učí nebo učili, aby s vámi sdíleli své tipy. Pomohu vám zorientovat se v základní problematice, poradím vám, jak se vyhnout některým nepříjemnostem a snad vás nasměruji na cestu za vaším snem. Navíc vás chci přesvědčit, že navzdory různým tvrzením na internetu, že musíte být rodilý mluvčí (většinou stačí být Evropanem) a že se neobejdete bez mezinárodního certifikátu (píší agentury, které tyto kurzy a zkoušky pořádají), můžete klidně bez obav vyrazit na cestu. Možná hned nedosáhnete na ty nejlukrativnější pozice, ale práci najdete. To vám slibuji.

Proč vyjet na delší dobu

Než se začneme zabývat tím, proč se stát učitelem angličtiny, pojďme si objasnit důvody, pro které stojí za to zůstávat v zahraničí delší dobu, než je standardní dovolená běžného smrtelníka.

Jsou lidé, kteří se s touhou cestovat tak nějak narodili. Mají ji v krvi. Od malička sní o objevování dalekých končin, poznávání nových kultur, sledují desítky televizních cestovatelských pořadů a pročítají cestovatelské blogy. Většina z nich ovšem nikdy nenajde odvahu své sny uskutečnit. Nevědí, kde začít a jak to udělat. V hlavě mají mnoho překážek, kvůli kterým to nejde – závazky vůči rodině a přátelům, zaměstnání, pronajatý byt, hypotéku či omezené finanční možnosti. A tak samo sebe přesvědčí, že zrovna jim dobrodružné cestování po světě nebylo souzeno a spokojí se se čtyřmi týdny dovolené ročně.

Jiní lidé ani netuší, že takové možnosti existují. Nikdy je při sledování dokumentu o pralesích na Borneu nenapadlo, že by se tam sami mohli vydat a spatřit tak orangutany na vlastní oči. Nevědí, proč by něco takového měli podnikat. Předpokládám však, že toto není váš případ. Už jen z toho, že držíte v ruce tuto knihu, usuzuji, že něco tam uvnitř vás hlodá, pokouší vás a nenechává v klidu. Myšlenka na „delší dovolenou“ ve vaší hlavě zraje a nyní hledáte způsoby, jak ji přivést k životu. Nebo jste si tuto knihu pořídili z pouhé zvědavosti, protože jste otevřeni novým nápadům. Nehledáte ještě odpověď na otázku „jak?“, nýbrž zatím pouze na otázku „proč?“. Pojďme si tedy říci, proč byste se měli vydat do zahraničí na delší dobu, než jsou obvyklé dva týdny dovolené s cestovkou. A co vám vlastně nezávislé cestování může přinést:

1.
Naučíte se postarat sami o sebe

V dalekých krajích se budete muset spolehnout jen sami na sebe. Budete si muset sami sehnat dopravu, ubytování, jídlo. Také s případnou nemocí se budete muset poprat nejen daleko od svých blízkých, a často i daleko od špičkové lékařské péče, na kterou jsme doma zvyklí.

2.
Zvýšíte si sebevědomí

Tím, že se dokážete zvednout od cestovatelského dokumentu v televizi, nasednout do letadla a opravdu odletět a následně se o sebe postarat v nelehkých situacích a daleko od domova, získáte sebevědomí a sebejistotu.

3.
Získáte nový pohled na svět

Věřte mi, že svět není takový, jak nám ho často prezentují v televizi. Rozhodně není tak černobílý a nebezpečný.

4.
Naučíte se toleranci

Na cestách se budete setkávat s mnohem více odlišnostmi, než byste kdy viděli ve vašem rodném městě. Potkáte lidi různých barev pleti, zevnějšku, vyznání, kultur i názorů. Tím, že je budete zblízka poznávat a naleznete si mezi nimi přátele, naučíte se být mnohem tolerantnější ke všemu odlišnému.

5.
Budete odvážnější

S každou další výzvou, se kterou se úspěšně popasujete a těžkostí, kterou překonáte, se budete mnohem méně bát, že něco nezvládnete.

6.
Začnete si více vážit toho, co máte.

Mnoho věcí dnes považujeme za samozřejmost, neboť jsou běžnou součástí našeho každodenního života – pitná a teplá voda, kvalitní zdravotní péče, dostatek jídla, technické vymoženosti. Až na vlastní oči spatříte, že většině lidí světa se tohoto luxusu nedostává, naučíte se vážit si těchto „samozřejmostí“.

7.
Stane se z vás soucitnější člověk.

S předchozím bodem souvisí také skutečnost, že po delším pobytu v některé rozvojové zemi se budete umět lépe vcítit do utrpení či svízelných životních situací jiných lidí. Budete soucitnější a lepší člověk, více ochotný pomáhat druhým.

8.
Hodně se toho naučíte.

Suchá dějepisná a zeměpisná data tak, jak nám je předkládají ve škole, si většina lidí zapamatuje v nejlepším případě do příští zkoušky. Pokud ovšem osobně navštívíte nejvyšší hory, úchvatné chrámy, historické památky a přírodní zajímavosti v cizích zemích, pro vaši paměť to již nikdy nebudou jen pouhá data, ale barevné a především nezapomenutelné zážitky.

Jak jistě tušíte, během dvoutýdenní návštěvy si prohlédnete turistické zajímavosti, ale vhled do života místních lidí získáte těžko. Na zájezdu s cestovkou budete mít pevně daný program, každý den či dva se přesunete na jiné místo a potkáte se maximálně s dalšími turisty. Stejně tak to bude, pokud pojedete sice na vlastní pěst, nicméně na krátký čas. Ve spěchu se budete snažit navštívit toho co nejvíce, aniž by vám zbyl čas zastavit se a popovídat si s místními. Naopak budete-li v dané zemi pobývat delší dobu, měsíc či půl roku na jednom místě, otevře se vám spousta nových možností. Najednou nikam nespěcháte, chodíte každý den stejnou ulicí, pomaličku a s otevřenýma očima. Najednou vidíte stařenku, která prodává čerstvé kokosy u silnice, vnímáte pána, který každý den ráno otevírá svůj krámek s tabákem. Máte čas se zastavit, pozorovat okolní život, nechat se pozvat od pohostinných domorodců na čaj, nebo dokonce večeři. Vyslechnout si jejich životní příběhy a seznámit se s rozkošnými dětmi toho sympatického majitele krámku s tabákem. Časem si najdete oblíbený stánek, kde kupujete ovoce nejraději, podnik, kde vaří nejlepší nudlovou polévku, začnete se zdravit se sousedy. V ten okamžik už nejste pouhý turista, už v té zemi žijete. Teprve tehdy ji začnete opravdu poznávat. Nejen historické památky a místa popsaná v Lonely Planet, nýbrž i utajené zajímavosti, detaily a turisty neobjevená zákoutí teď už „vašeho“ města. Cítíte ten rozdíl?

Pokud se tedy do nějaké země přestěhujete, i kdyby jen na pár měsíců, poznáte ji mnohem lépe, než když si po ní naplánujete několikatýdenní raodtrip. Vyberte si místo, kde chcete žít, pracovat a ve volném čase podnikejte výlety. Stejně jako to dělají místní. Mezi běžným cestováním a životem v té které zemi je obrovský rozdíl, hlavně v hloubce a úhlu poznání a porozumění dané kultuře i životu.

Dále poznáte spoustu nových a inspirativních lidí. Nepůjde ovšem o desítky krátkých pomíjivých setkání, kdy zítra jede každý z vás dál a k jakým dochází během cestování denně. Seznámíte se s jinými cizinci žijícími v zemi a s místními obyvateli a váš dlouhý pobyt dá šanci vzniknout novým přátelstvím.

A v neposlední řadě také ušetříte. Dlouhodobý pronájem je zpravidla levnější než krátkodobý, nemusíte platit za neustálé přesuny, najdete si dobré podniky s místním jídlem, budete si moci nakupovat na tržištích a vařit sami. Toto vše znamená značnou úlevu pro vaši peněženku.

Proč tedy angličtina?

Je jasné, že pokud zrovna nejste rentiér a chcete se na delší dobu usadit v nějaké zemi, něčím se živit zkrátka musíte. Možností je naštěstí mnohem více, než byste předpokládali. Pokud umíte něco speciálního, například jste lékař, DJ, instruktor jógy či lyžování a toužíte pobývat v zemi, kde v této profesi najdete uplatnění, tak není co řešit.

Výhodou také je, dá-li se vaše práce vykonávat na dálku a vy se tak můžete stát tzv. digitálním nomádem. Ať už jste webmaster, grafik, odborník na online marketing nebo úspěšný blogger, můžete nejspíše v klidu pracovat odkudkoliv. Profesí, které se dají dělat nezávisle na místě výkonu práce, je opravdu hodně a s rozvojem moderních technologií jich neustále přibývá. Vaše klienty či zaměstnavatele nemusí zajímat, kde právě jste. Pro ně je nejdůležitější, zda jste udělali svou práci. To má jistě své kouzlo, neboť můžete každých pár měsíců bydlet jinde, nemáte pevnou pracovní dobu a jste zdánlivě naprosto svobodní. Jediné, co vás limituje, je přístup ke kvalitnímu internetovému připojení.

Práce na dálku má ovšem svá další specifika. Již zmiňovaným základním předpokladem je, že vaši profesi musí být technicky možné vykonávat na dálku a být nezávislá na vaší osobní přítomnosti na konkrétním místě. V druhé řadě potřebujete mít nemalou osobní disciplínu. Zjednodušeně řečeno, musíte být schopni donutit se pracovat, i když nad vámi nikdo nestojí a nemáte od nadřízeného danou pevnou pracovní dobu. Zní to sice jednoduše, ale uvést to do praxe není až tak snadné. Určitě si vybavíte, jaké to je učit se na zkoušky do školy – času ubývá, zatímco máte vygruntovaný byt, nakoupeno, navařeno, umyté nádobí, přebrané staré fotky a vyřešených spoustu dlouhodobých restů. Jen k učení jste se tak nějak ještě nedostali… A teď si představte, že venku svítí sluníčko, pár metrů od dveří vašeho domu je úžasná pláž a nové exotické prostředí přímo vybízí vydat se na výlet. Dokážete odolat svým objevitelským choutkám či lákání křišťálového moře a sedět osm hodin denně u počítače? Věřte mi, že ne každý v sobě najde tolik disciplíny.

Pokud vaše současná profese nemá šanci nalézt uplatnění jiné v zemi, nedá se vykonávat na dálku nebo si prostě jen přejete změnit obor, je pro vás učení angličtiny tou nejjednodušší možností. S minimální kvalifikací (a mnohokrát vůbec žádnou), naleznete uplatnění téměř kdekoliv na světě. Vyděláte si na slušné živobytí a v mnoha zemích můžete dokonce z vaší výplaty našetřit pěkný obnos. Získáte také mnohem vyšší společenské postavení, než kterého by se vám dostalo například při sbírání jablek na farmě. Ve většině světa jsou učitelé okolím uznáváni jako „Někdo“. Obzvláště být bílým učitelem v některé rozvojové zemi vám zajistí společenskou prestiž, místní si vás budou vážit a chovat se k vám zdvořile a s úctou. Často vás rodiny vašich studentů pozvou k sobě domů a bude pro ně čest, pokud u nich povečeříte. Díky tomu se také začleníte do komunity mnohem snadněji, než kdybyste pracovali na dálku a trávili den u počítače. Představte si, že budete dávat soukromé lekce dospělým či vysokoškolákům. Často se tak může stát, že vaše hodina angličtiny bude pokračovat v mnohem neformálnější atmosféře někde v kavárně nebo u piva. Snadněji si také díky tomu najdete kamarády mezi místními, kteří vám určitě také rádi zdarma a s nadšením ukážou zajímavosti a místa, jež zůstávají běžným návštěvníkům skryta. Poradí vám, kde se dá nejlépe nakupovat, nahlédnete do jejich rodinného života a pomohou vám pochopit některé kulturní odlišnosti a snáze se tak adaptovat. A právě v tom vidím ty největší výhody, které učení angličtiny přináší – navážete kontakt s místními, mnohem lépe a rychleji se začleníte a hlouběji poznáte život a kulturu dané země.

Dobrovolnicí v Indonésii

Do Indonésie jsem letěla úplně sama a moje první cesta do Asie pro mě znamenala nejen silný zážitek, ale také zásadní zkušenost.

Roky jsem snila o tom, že na pár měsíců vycestuji do exotických krajin. Jenže znáte to – škola, práce, přítel, nedostatek peněz a spousta dalších důvodů, proč „to nejde“. Až před třemi lety nastala ta nejvhodnější chvíle: byla jsem sama, zaměstnání mě nebavilo a chtěla jsem dát výpověď, měla jsem našetřeno dost peněz a v září mě čekaly státnice na univerzitě. Kdy jindy než teď? Jenže kam se vydat a co tam dělat?

Nechtěla jsem několik měsíců „jen“ cestovat. Poznávat cizí kraje a kultury mě lákalo, ale chtěla jsem své cestě dát nějaký další smysl. Začala jsem se zajímat o dobrovolnictví. Každého asi napadne, že se za tímhle slůvkem skrývá nějaká činnost ve prospěch druhých bez nároku na finanční odměnu, nicméně pojem dobrovolnictví zahrnuje celou škálu oblastí. Můžete se stát dobrovolníkem ve zdravotnictví, sociálních službách, pracovat s dětmi či mladými lidmi a různými skupinami znevýhodněných osob. Dobrovolníci se také často zapojují do projektů v rámci ochrany zvířat, přírody, kulturních památek atd. Většina projektů probíhá pod záštitou nějaké domácí či mezinárodní neziskové organizace. Možností je nepřeberné množství… Teď jen vybrat tu pravou.

V dalších kapitolách se dozvíte, jak vybírat vhodnou organizaci, na co se ptát a také na co si dát pozor. Já jsem se v první řadě musela zamyslet nad tím, co umím a co mohu nabídnout. Nemám zdravotnické vzdělání, takže ambice vyjet na misi s Lékaři bez hranic nepřipadala v úvahu. Mám ráda přírodu a zvířata, ale nejvíce mě baví práce s dětmi. Na cestovatelském webu HedvabnaStezka.cz jsem narazila na projekt organizace Kintari. Jejich práce i fotky mě okamžitě tak zaujaly, že jsem si hned začala shánět další podrobnosti. Učit angličtinu děti na indonéském ostrově Lombok by pro mě mohlo být to pravé.

Následovalo několik e-mailů, osobních schůzek a byla jsem rozhodnutá. Jelikož se jednalo o čistě dobrovolnickou práci, veškeré náklady jsem hradila sama. Zajistili mi však ubytování a také jsem neplatila žádný poplatek za zprostředkování. Dobrovolnice měly na starost výuku angličtiny na dvou základních školách, péči o mateřskou školku a mimo jiné dostaly za úkol nastartovat kurzy angličtiny i pro starší děti a dospělé. Nejvíc mě nadchlo, že hodiny výuky jsme si mohly po domluvě s ostatními dobrovolnicemi rozvrhnout samy, dokonce i pomůcky a způsob výuky byly na naší vlastní fantazii. Dostaly jsme široký prostor pro vlastní iniciativu při vymýšlení a organizování mimoškolních aktivit. Stačilo se jen domluvit s dětmi a rodiči a mohly jsme tak například vést zájmové kroužky tance, malování, plavání…

Co se dělo po příletu? Na letišti mě naštěstí očekával Edy, místní koordinátor pro Kintari. U něho jsem také bydlela. Variantu, že by Edy na letiště nedorazil, jsem si raději vůbec nepřipouštěla. Neměla jsem žádný záložní plán a prostě jsem věřila, že vše klapne tak, jak bylo domluveno. A navíc jsem věděla, že se v případě nutnosti můžu obrátit na Janu z Kintari.

Chaos, tropické vedro, vlhkost a časový posun způsobily, že první dny jsem byla docela dezorientovaná. Kolegyně dobrovolnice málem umřela smíchy, když jsem ji požádala, ať mi nakreslí mapku Kuty – městečka, ve kterém jsme bydlely. Městečka o šesti ulicích a pláži. Ztratila jsem se dokonce i cestou do školy, mezi rýžovými poli. Další háček byla jízda na skútru. V Čechách neřídím ani auto, tady se ale jinak než na skútru do školy zkrátka dostat nedalo. Takhle jsem se musela naučit dopravovat do práce v zemi, kde na skútru jezdí i desetileté děti, kde neexistují pravidla silničního provozu a kde se vám cesta do práce v období dešťů změní v jednu velkou bahnitou skluzavku.

Ubytování nebylo luxusní, ale na místní poměry dobré. Měla jsem pro sebe maličký pokojík s obrovskou postelí, skříň a stolek, navíc vše úplně nové. A hlavně evropský záchod a sprchu! Jak jsem zjistila, v Indonésii je takové vybavení většinou jen výsadou hotelů. Lokální jídlo mi zachutnalo okamžitě a pětiminutová vzdálenost od místní kliniky mi dodala na klidu. Naštěstí jsem ji za celou dobu svého pobytu nemusela navštívit ani jednou.

V prvním přípravném týdnu nám vysvětlili, jak fungují místní školy a způsob výuky a seznámily jsme se s dětmi. Poté, co jsme si s novými kolegyněmi rozdělily rozvrh, zúčastnila jsem se nejdřív jako pozorovatel několika zkušebních hodin ostatních dobrovolnic. Moje původní představa každodenního polehávání na některé z okolních překrásných pláží rychle vzala za své. Příprava materiálů na hodiny výuky, koordinace s ostatními, cesty do školy a ze školy...to vše zabíralo spoustu času. K tomu mi přibyly dvakrát týdně odpolední kurzy. Večer jsem padala do postele únavou.

Musím také přiznat, že jsem zpočátku měla také trochu obavy ze života v muslimské zemi, nicméně ty velmi brzo vzaly za své. Na modlitby ozývající se pětkrát denně z mešity jsem si zvykla poměrně rychle, po týdnu mě nevzbudily ani ve 4 hodiny ráno. Zjistila jsem, že ženy si tu šátkem zahalují většinou jen vlasy, a to ještě pouze učitelky a úřednice v pracovní době. Ve volném čase většina z nich šátek sundavá. Na pláži se tady minimum turistů, převážně surfařů, naprosto běžně koupe v plavkách a nikdo také nic nenamítá ani se divně nedívá, když po Kutě chodíte v tílku a kraťasech. Do výuky jsem ale nosila tričko s krátkým rukávem a kalhoty pod kolena, samotné mi připadalo nevhodné chodit „nespolečensky“ oblečená.

První dny ve škole byly náročné. Jak už víte, nejsem původním povoláním učitelka a ani angličtinu jsem nikdy neučila. Musela jsem se tedy nejdřív naučit učit, navíc v cizí zemi, kde mi děti nerozuměly ani slovo a já nerozuměla ani slovo jim. A tak jsem si po letech zopakovala, jak se kreslí pejsek a kravička, jak se maluje vodovkami a výrazně jsem se zlepšila v pantomimě. Pochopila jsem však jednu krásnou věc – děti na celém světě mluví stejným jazykem. Dejte jim pastelky a rozzáří se jim oči. Hrajte s nimi hry a získáte jejich pozornost. Přineste děvčátkům lak na nehty a uvidíte, jak se jim hned bude lépe počítat na prstech.

Kromě výuky angličtiny jsme s dětmi dělali spoustu dalších zábavných věcí. Vyráběli jsme společně odpadkové koše z bambusových tyčí a pytlů od krmení pro kuřata a děti se pak díky tomu zároveň učily házet odpadky do nich místo na zem. Společnými silami jsme postavili na dvorku školky pískoviště, navozili písek z pláže a z Čech nechali dovézt bábovičky. Od té doby vím, že ze suchého písku bábovičku neuděláte. Ale děti byly i tak nadšené. Spolu s dalšími kolegyněmi jsme se zapojily do místního dobrovolnického projektu a každou sobotu chodily se skupinou dětí sbírat odpadky na pláž. Děti mezi sebou soutěžily, kdo bude mít dřív naplněný pytel na odpadky a naskáče do moře.

Některé věci mě ale jako Evropanku dokázaly opravdu zaskočit. Občas jsem měla pocit, že se zblázním z jejich „jam karet“ – tzv. gumového času. Hodina tady nehraje žádnou roli. A tak mi třeba ujela loď, protože jsem na domluvený odvoz autem čekala hodinu a půl. Nebo jsem dojela do školy na svou hodinu angličtiny a škola už byla zavřená – učitelům se už nejspíš chtělo jít domů. Sehnat člověka na opravu nefunkčního vodního čerpadla trvalo měsíc. Jindy jsem dojela v šíleném lijáku do školy na odpolední kurz angličtiny a tam seděly dvě děti. Ostatní nepřišly, protože přece prší. Nikdy nezapomenu na svoji první hodinu s druháky, kdy se děti najednou v půlce mé věty zvedly a odešly ze třídy. Zmatená jsem se je vydala hledat a ony mezitím vylezly na stromy za školní budovou a trhaly manga. Asi měly hlad. To jsou momenty, kdy má Evropan sto chutí křičet nebo třískat hlavou o zeď. Disciplína a řád prostě v těchto končinách spoustě lidí nic neříkají.

Byly i dny, kdy jsem zapochybovala, že má vlastně tahle práce nějaký smysl. Představte si, že máte pro starší děti připravenou parádní hodinu na téma životního prostředí. Pouštíte jim z počítače fotky nádherných hor a překrásných pláží, následované obrázky vykácených lesů a hald odpadků. Proberete s nimi slovíčka jako „znečištění“, „odpad“, „smog“ a ukážete jim plakát, na jehož jedné půlce je nedotčená příroda a na druhé krajina totálně zdevastovaná člověkem. Rozdáte papíry a pastelky a děti se s jásotem nadšeně pustí do malování obrázku na téma „Co si vybereš pro svoji budoucnost“. Všechna děcka si vybrala správně – zelená travička, stromky, řeka plná ryb… Pak po kurzu vyrazíte domů s pocitem dobře odvedené práce a všude kolem cesty se válejí jejich zmuchlané a roztrhané obrázky nedotčené a neznečištěné přírody! Bylo mi skoro do breku a domů jsem dojela s pocitem, že to je celé marné a nejsem schopná naučit je vůbec nic.

Naštěstí přicházely i světlé chvíle. Seděla jsem s kamarádkou v nově otevřené restauraci v Kutě a pan vrchní se mě při objednávce pití ptá: „Nejste vy Anna?“ a sděluje mi, že jeden číšník mě prý zná. Za chvíli za mnou ostýchavě přišel sedmnáctiletý klučina, bývalý student jednoho z mých odpoledních kurzů. Kostrbatou angličtinou mi vy začal vyprávět, že jen díky mně a ostatním dobrovolnicím se naučil anglicky natolik dobře, aby mohl získat práci v restauraci a uživit tak svou rodinu. Přiznávám, že mi zvlhly oči. Dokázat něco v těchto zemích změnit, to je běh na dlouhou trať. Ale i kdybych měla pomoci jen jednomu konkrétnímu člověku a zlepšit mu tak život, stojí to za to! Uspokojení ze smysluplné práce a vděčnosti dětí pro mě byly největší odměnou.

Dobrovolnická práce na Lomboku mě naučila ještě jednu důležitou věc – vážit si toho, co mám. Vážit si toho, v jakých podmínkách jsem se narodila a jaké možnosti se mi tím otevřely. Vidíte děti, které chodí každý den kilometry pěšky do školy, některé z nich bosky, a odpoledne po škole jdou pomáhat rodičům na pole. Vidíte tu radost a úžas, když jim za dobře napsané domácí úkoly rozdáte pastelky. Většina z nich je nemá, nebo dokonce ani nezná, rodiče si je zkrátka nemůžou dovolit. Vidíte lidi, kteří žijí v chudobných chatrčích, celé dny dřou a nemají přitom peníze ani na základní lékařskou péči, která je v Indonésii placená. A vidíte, že i přes to všechno jsou tu lidé usměvaví, přátelští, otevření a vypadají šťastně. Na co si já tak mohu stěžovat?

Přestože je práce v zahraničí, v naprosto cizím prostředí a odlišné kultuře někdy psychicky dost náročná a ne vždy jde vše podle vašich představ, rozhodně je to nezapomenutelná zkušenost, která ovlivní váš další život. Po pěti měsících jsem se vrátila domů, začala tady znovu pracovat a uvažovala o tom, jak si tohle fantastické dobrodružství zopakovat. Jako dobrovolník jsem znovu na tak dlouhou dobu jet nemohla. Nebo rozhodně ne hned, našetřit rychle dostatek peněz by nebylo tak jednoduché. Inspirovala mě až výše zmiňovaná kamarádka Alena, kterou jsem navštívila ve Vietnamu. Vždyť to vypadá tak jednoduše vydělávat si učením angličtiny! Ovšem marně jsem hledala nějaký ucelený návod, ve kterém bych si přečetla něco jako: „Chceš si vydělávat výukou angličtiny na těch nejkrásnějších místech planety? OK, jdi, zařiď tohle, pak udělej tamto, zavolej na tohle číslo, sbal si věci, nasedni do letadla… a tradá! Sen splněn. Co tam máš dál?“ Ne, takový návod rozhodně v češtině neexistoval. Sama jsem se tak probírala kvantem informací na internetu, probírala je, třídila a už v té chvíli mě napadlo je všechny uceleně a pokud možno stručně a srozumitelně sepsat. Doufám, že i vám můj návod pomůže vydat se na cestu, na jejímž konci budou vaše splněné sny.

Část I.
Vše, co byste měli vědět před cestou

Kvalifikační požadavky

Láká vás přidat se k lidem, kteří cestují, poznávají jiné kultury, žijí v exotických zemích a zároveň si tam vydělávají? Chtěli byste si vyzkoušet někde pár měsíců učit, poznat jak žijí místní a našetřit přitom na další cesty? Tak to je vaše motivace dostatečně silná. Ale co vaše kvalifikace? V téhle kapitole se dozvíte, jaké požadavky by měl učitel angličtiny splňovat.

V mnoha inzerátech a na řadě webů se dočtete, že takový učitel angličtiny musí mít pedagogické vzdělání, spoustu zkušeností a samozřejmě musí být rodilý mluvčí. To jsou požadavky, které „se tak nějak všeobecně ví“. A tak si říkáte, že to není nic pro vás. Přestáváte hledat a jít si za svým cílem, aniž byste vůbec vykročili. Počkejte chvíli! Ještě to nevzdávejte, čtěte dál a dozvíte se, že jsou to pouze mýty. Nic není ztraceno a vy můžete klidně začít balit kufry.

Na celém světě navštíví kurzy angličtiny jeden bilion lidí ročně a každým rokem jich přibývá. Jen v Číně je 100 milionů studentů. Některé zdroje uvádějí, že se každoročně otevírá 100 tisíc pozic pro učitele angličtiny. Jsou státy, ve kterých je na schopnost domluvit se anglicky kladen stále větší důraz. Angličtina na dobré úrovni je předpokladem k přijetí na univerzitu a získání lepšího zaměstnání. Řada vlád také propaguje výuku angličtiny a sponzoruje mnoho vzdělávacích programů. Myslíte si, že všechna tato pracovní místa dokážou pokrýt jen vysokoškolsky vzdělaní rodilí mluvčí s dlouholetou praxí? Ani náhodou. Bez přehánění si dovolím tvrdit, že pro každého, kdo umí anglicky, ať už má, nebo nemá předchozí zkušenosti, diplom, certifikát, a pochází odkudkoliv, je na trhu práce v tomto oboru místo. Opravdu pro každého. Požadavky na učitele se v jednotlivých zemích a typech škol liší, ale najít práci mohou všichni.

Pojďme tedy vyvrátit hlavní mýty o překážkách, které vám údajně stojí v cestě:

1.
Nejsem rodilý mluvčí, nemohu učit angličtinu

Zkoušeli jste někdy naučit cizince česky? Pokud ano, jistě jste narazili na spoustu problémů. Rodilí mluvčí totiž většinou ani netuší, proč jejich jazyk funguje tak, jak funguje. Nedokážou vysvětlit gramatiku, neboť ji používají intuitivně již od dětství. Nemají tušení, jak své znalosti jazyka předat. Silný přízvuk typický pro některé anglicky mluvící oblasti také rozhodně není to, co by se chtěli lidé v Asii či Latinské Americe naučit. Slangová slova používaná nevědomky v denní mluvě také do školy nepatří. Být rodilým mluvčím opravdu ani zdaleka nezaručuje, že umím svůj rodný jazyk někoho naučit. Naopak to může být překážkou.

Faktem ovšem je, že role rodilých mluvčích bývá někde stále přeceňována. V některých zemích prostě stačí být rodilým mluvčím a mít k tomu ještě bakalářský titul a máte práci jistou. Ti ostatní se budou muset více snažit – získat mezinárodní učitelský certifikát, nasbírat dostatek zkušeností a praxe, zkrátka dorovnat svou nevýhodu. Zní to trochu nefér? V některých zemích jihovýchodní Asie bez nadsázky stačí být mladý, bílý a nejlépe žena. Pak nebudete mít problém sehnat práci i ve státních školách. To už je dokonce trochu rasistické a genderově nekorektní, ale taková je tam momentálně praxe.

Práce se vám většinou bude lépe shánět přímo na místě. Pokud to pro vás není možné, pokuste si alespoň domluvit pohovor přes Skype nebo po telefonu. Potenciálního zaměstnavatele tak lépe přesvědčíte, že i když nejste rodilí mluvčí, není to na vaší angličtině poznat.

Některé země vám vydají pracovní vízum pouze v případě, že jste občanem jedné z anglicky mluvících zemí. Pokud ne, budete muset buď učit na černo (ne že bych vás k tomu chtěla navádět), nebo si vybrat jinou zemi. Které země jsou tedy obecně považovány za „anglicky mluvící“? Kupodivu to nejsou všechny země, kde je angličtina úředním jazykem, ale pouze tyto: Spojené státy americké, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Kanada, Austrálie, Nový Zéland, Irsko a Jihoafrická republika.

Pro nás Čechy coby členy Evropské unie je mnohem snazší sehnat práci v ostatních členských zemích, i přestože nejsme rodilí mluvčí. Klíčovou roli samozřejmě vždy hraje to, zda hovoříme anglicky opravdu plynně a bez silného přízvuku. Víte, jak už po první anglicky pronesené větě poznáte Rusa nebo Itala? Tak přesně to mám na mysli! Také záleží na tom, kde budete hledat práci. Například země Latinské Ameriky jsou otevřeny opravdu všem, naopak v zemích Perského zálivu (Spojené arabské emiráty, Katar) hledají většinou jen rodilé mluvčí. V některých asijských zemích jako je Jižní Korea, Japonsko, Tchaj-wan, Čína, Vietnam či Thajsko sice preferují rodilé mluvčí (přečtete si to ve většině inzerátů), ale rozhodně to neplatí stoprocentně. Ve Vietnamu, Thajsku i Číně učí mnoho nerodilých mluvčí, dokonce i Češi.

„Už je to téměř jeden rok, co učím angličtinu v Hanoji. Půl roku jsem cestoval po Asii a došly mi peníze, tak jsem začal učit angličtinu,“ vypráví Petr Kopal, jeden z českých učitelů angličtiny ve Vietnamu. A jak k práci přišel? „Byla to jediná možnost, jak si v Asii dobře vydělat. Původně jsem myslel, že zůstanu pouze 4‒5 měsíců a našetřené peníze investuji do dalšího cestování. Protože jsem ale velmi společenský člověk, našetřit se mi zatím moc nepodařilo… Práci jsem sehnal během cestování v dané zemi. Ve Vietnamu nepotřebujete pracovní víza (každé 3 měsíce musíte opustit zemi a vrátit se s novým turistickým vízem) a nemám ani žádný mezinárodní certifikát. Práce se dá najít velmi rychle, já tu svou našel přes Facebook ve skupině Hanoi Massive. Plat se pohybuje v rozmezí 18‒25 USD na hodinu, takže člověk pracuje 15 hodin týdně a vydělá si celkem slušné peníze v porovnání s levným životem ve Vietnamu.“

Některé zdroje uvádějí, že až 80 % učitelů, kteří angličtinu učí po celém světě, nejsou rodilí mluvčí, těch je totiž opravdu nedostatek. Vidíte to množství příležitostí?

2.
Nejsem vystudovaný pedagog

Nepotřebuji být. Na světě je údajně kolem 250 tisíc lidí, kteří si na své živobytí vydělávají výukou angličtiny v zahraničí a většina z nich nejsou učitelé. Samozřejmě existují školy, které mají velmi vysoké nároky. Například ve Spojených arabských emirátech nebo Singapuru budete potřebovat diplom, bohatou praxi a být rodilým mluvčím. Dobrá zpráva však je, že na světě je přes 100 dalších zemí, ve kterých po vás nikdo diplom z oboru pedagogiky nebude chtít.

3.
Potřebuji tedy nějaký vysokoškolský diplom?

Opět záleží na tom, kde budete chtít učit. Vystudované učitele sice požaduje málokterá škola, ovšem alespoň bakalářský titul už chtějí v mnohem více zemích či školách. Je už ale jedno, z jakého oboru máte diplom, zkrátka chtějí jen ten „papír“. Jedná se většinou o renomované školy v Japonsku, Jižní Koreji, v zemích Perského zálivu, na Tchaj-wanu a také v mnoha evropských zemích. Některé z nich diplom požadují přímo zákonem, případně i získání pracovního víza je na vysokoškolské vzdělání vázané (například v Japonsku, Ománu a Kuvajtu), v jiných je to pouze běžná praxe a nepsané pravidlo. Někde vám také místo titulu uznají mezinárodní certifikát, nebo bude stačit, že máte dostatek zkušeností a praxe. Stále ovšem zbývá mnoho dalších států, kde vám nedostatek vzdělání nebude vůbec na překážku. To se týká zemí východní Evropy (Rusko, Ukrajina), většiny zemí Latinské Ameriky (Mexiko, Argentina, Peru, Kostarika), z asijských například Číny nebo Kambodže.

4.
Nemám žádný učitelský certifikát

Existují tři hlavní certifikáty, které prokazují kvalifikaci učitele angličtiny a jsou mezinárodně uznávané. Které to jsou a podrobnosti o každém z nich, si rozebereme do detailů v další kapitole. Skutečně ho potřebujete, či jsou to jen vyhozené (nemalé) peníze?

V zemích, kde je mezinárodní učitelský certifikát podmínkou pro získání pracovního víza, jej samozřejmě budete potřebovat určitě. Potřebovat ho naopak nebudete pro jakoukoliv dobrovolnickou pozici. Dále už záleží opět na zvolené zemi a typu školy. V náročnějších zemích a prestižnějších školách se bez něj neobejdete, na druhou stranu ale existují tisíce škol, kde po vás certifikát vyžadovat nebudou. Co byste měli brát v úvahu při rozhodování, zda absolvovat kurz a získat certifikát?

–
Certifikát deklaruje, že jste kvalifikovaní a pouze si to nevymýšlíte.

–
Výrazně zvýší vaši konkurenceschopnost na trhu práce, zvláště pokud nemáte praxi či pedagogické vzdělání. (Ovšem i pokud máte vysokoškolské pedagogické vzdělání, je mnohde doporučováno tento certifikát mít.)

–
Pomůže vám vyvážit „nedostatek“, že nejste rodilí mluvčí.

–
Posune vás mezi uchazeči o práci před všechny cestovatele, kteří se chtějí v dané zemi jen na chvíli zdržet a vydělat na další cesty a na dráhu učitele se předem nepřipravovali.

–
Praktické ukázkové hodiny ve třídě v rámci kurzu vám pomohou se při výuce cítit komfortněji a nebýt ze začátku v cizím prostředí nervózní.

–
Kvalitní instituce (školicí centrum) poskytuje po dokončení kurzu tzv. job placement service – pomohou vám se sepsáním životopisu, orientovat se na trhu práce, zprostředkují pohovor a poskytnou další podporu, která vám usnadní najít práci.. Některé dokonce nabízejí vlastní placené stáže pro absolventy v síti škol, se kterými spolupracují.

–
Pokud kurz absolvujete přímo v zemi, kde budete učit, je to ještě jednodušší. Školicí centra mají většinou nasmlouvané školy a jazykové agentury, kam učitele umísťují, přímo vám domluví pohovory a poradí vám, jaké dokumenty si musíte vyřídit (jak získat víza a pracovní povolení).

–
V neposlední řadě vás kurz opravdu něco naučí. Nezapomeňte totiž, že se od vás jakožto učitele očekává nejen skvělá angličtina ve všech aspektech (čtení, psaní, poslech a mluvení), ale také schopnost ji předat svým studentům.

Položte si následující otázky:

•
Jste schopni jen tak bez školení a tréninku učit začátečníky, středně pokročilé i pokročilé studenty?

•
Umíte si vytvořit plány hodin?

•
Umíte plán výuky implementovat do konkrétní preferované metodologie výuky?

•
Jste schopni vysvětlovat gramatiku a kreslit diagramy pro vysvětlení anglické větné skladby?

•
Máte zkušenosti s tzv. classroom managementem? (Zvládnete malou skupinku v jazykové škole, ale i třídu o 40 studentech ve státní škole?)

Nejen že byste to měli zvládat, ale často už u pohovoru budete muset prokázat, že to umíte. Na kurzu byste se měli naučit základy lingvistických disciplín jako je fonetika a fonologie, morfologie, syntax nebo stylistika. Pochopíte, jak probíhá proces osvojování cizího jazyka, seznámíte se s různými metodami výuky, základy pedagogiky a pedagogické psychologie. Naučíte se, jak plánovat výuku (jednotlivé lekce i ucelený jazykový kurz), jak analyzovat potřeby studentů, stanovit cíle kurzu a zvolit nejen vhodné metody, ale i učebnice a další materiály. Naučíte se sledovat a hodnotit pokroky studentů, sestavovat testy, cvičení i domácí úkoly a celkově vést studenta k tomu, aby se co nejsnáze a nejlépe naučil cizí jazyk.

Nechci vás tu přesvědčovat, že se bez učitelského certifikátu neobejdete, tak to totiž není. Záleží jen na vás a na vašich plánech. Pokud chcete pouze podniknout něco dobrodružného, podívat se do světa a vyzkoušet si žít chvíli v jiné zemi, přivydělat si pár korun do cestovatelského rozpočtu a získat tak novou zkušenost, jsou „tam venku“ tisíce pozic, na jejichž získání certifikát rozhodně nepotřebujete. Jestliže jste se však rozhodli, že vás učitelství bude dlouhodobě živit a chcete ho brát vážně, rozhodně investujte peníze i čas do kvalitního kurzu a certifikátu. Otevře se vám tak i cesta na mnohem prestižnější školy a pracovní pozice s řadou benefitů.

5.
Nikdy jsem neučil/a, nemám zkušenosti

Další důležitou otázkou je, zda potřebuji pro uplatnění v zahraničí praxi či nikoliv. Tisíce škol najímají učitele, kteří nemají žádné předchozí zkušenosti (tzv. first time teachers), upřednostňují však ty s učitelským certifikátem. Záleží na škole a lokalitě. Zatímco na venkově nebudete mít nejmenší problém uplatnit se bez jakékoliv praxe, ve městech, kde je větší konkurence mezi učiteli a mnohem vyšší platy, už by to v některých zemích mohl být problém. Například v Číně toto platí stoprocentně. Ve městech jako Peking nebo Šanghaj požadavky na učitele angličtiny rok od roku rostou a kritéria najímání se zpřísňují. Na venkově naopak najde uplatnění jednoduše úplně každý. Bez praxe, bez certifikátu či jakéhokoliv jiného „papíru“ dokládajícím vaše vzdělání. Poptávka po učitelích tu totiž mnohonásobně převyšuje nabídku.

Praxi po vás budou požadovat v „přísnějších“ zemích, o kterých jsem zde již psala (ty, které mají obecně přísnější požadavky), v elitních a mezinárodních školách či v různých firemních programech zaměřených na výuku obchodní angličtiny pro dospělé.

6.
Jsem na tohle už starý/stará nebo naopak příliš mladý/mladá

Ne, ne a ne! Argumentovat věkem, to opravdu nemám ráda. Ano, je pravda, že pokud jste mladší 20 let, zaměstnání profesionálního učitele angličtiny se vám bude shánět o něco hůře. Stále tu je ovšem spousta možností! Můžete učit jako dobrovolník, případně na letních táborech a podobných krátkodobých kurzech, kde alespoň získáte praxi a jistotu, než se tím začnete živit naplno. Učitelé ve věku 50+ mají oproti těm mladším naopak výhodu v dosažené kvalifikaci a zkušenostech, což mnoho zaměstnavatelů dokáže ocenit. Pokud máte praxi, certifikát a dobře napsaný životopis, v zemích jako je Mexiko, Kostarika, Panama, Kambodža či Thajsko, najdete stovky pracovních příležitostí. Takže nebojte, angličtinu můžete učit v jakémkoliv věku, práce se najde pro každého.

7.
Neumím čínsky (francouzsky, khmersky). Jak budu učit čínské děti angličtinu, když si nebudeme rozumět?

Mnoho lidí se domnívá, že aby mohli učit angličtinu v zahraničí, musí nutně umět místní jazyk. Není to tak. Práci získáte bez problémů i bez jeho znalosti a nikdo od vás ani neočekává, že budete plynně hovořit například čínsky, thajsky nebo khmersky. Některé školy jsou naopak raději, když učitel neumí jazyk svých studentů, protože studenti jsou tak nuceni mluvit pouze anglicky. Když vědí, že se domluví rodným jazykem, svádí to k jeho použití pokaždé, když něco není úplně jasné nebo neznají přesná slovíčka. Proto i když hovoříte jejich řečí, alespoň zkuste předstírat opak.

V mnoha případech ani nemusíte mít strach, že by vaše neznalost jazyka negativně ovlivnila kvalitu vaší výuky. Budete totiž spolupracovat s dalším učitelem, přičemž on bude učit gramatiku a vy pouze konverzaci, takže nebudete muset nic vysvětlovat. Je běžné, že dostanete k ruce vlastního asistenta, zvláště učíte-li děti. V případě potřeby vám pomůže s vysvětlováním a překlady a navíc ve spoustě zemí má větší autoritu a šanci zklidnit 40 neposedných a upovídaných školáčků.

Nicméně vřele doporučuji pokusit se naučit alespoň základy jazyka země, ve které se chystáte nějakou dobu žít. Nemůžete spoléhat na to, že všichni okolo mluví anglicky (kdo někdy byl třeba ve Vietnamu nebo Číně ví, že se anglicky nedomluví skoro nikde). Po čase je velmi nepohodlné ve všem spoléhat na kolegy místní učitele, obracet se na někoho s každou drobností a prosit o pomoc i při vyřízení běžných záležitostí. Abyste získali práci, lokální jazyk umět sice opravdu nemusíte, ale život v zemi vám jeho případná znalost neskonale usnadní. Navíc místní ocení, že se snažíte a otevřete si tak srdce a dveře k novým přátelstvím. Zkuste se zeptat zaměstnavatele, zda by vám nebyl ochoten poskytnout nějaké lekce, domluvit se s některým z kolegů nebo studentů na výměně jazykových lekcí, případně si hodiny zaplaťte, jistě si je budete moci z platu učitele dovolit. Kolik jazyků umíš, tolikrát jsi člověkem.

Mezinárodní učitelské certifikáty

Existují tři typy mezinárodního učitelského certifikátu: TEFL, CELTA a TRINITY certificate in TESOL. Všechny jsou mezinárodně uznávané, i když různé školy mohou některý z nich preferovat před ostatními. Předtím, než se rozhodnete pro některý z certifikátů, rozmyslete si, v které zemi byste chtěli učit a typ zvolte podle preferencí dané země.

Všechny tři uvedené certifikáty kvalifikují jejich držitele k výuce angličtiny, přesto jsou mezi nimi rozdíly.

Certifikát TEFL

TEFL je akronym slov „Teaching English as a Foreign Language“. Občas se také můžete setkat se zkratkou TESOL („Teaching English to Speakers of Other Languages“), která znamená v podstatě totéž a tyto dvě zkratky jsou ve světě výuky angličtiny zaměnitelné. V USA se můžete setkat s rozlišováním v tom smyslu, že TEFL znamená učit angličtinu v cizích zemích (zemích, kde angličtina není oficiálním jazykem), zatímco TESOL znamená učit angličtinu v USA studenty, jejichž mateřský jazyk je jiný než angličtina. Ale pozor, nezaměňujte jej s TRINITY certificate in TESOL – to je název třetího typu certifikátu vydávaného Trinity College London, o kterém vám povím níže v téhle kapitole. Připadá vám to zmatené? Nedivím se, také jsem byla zmatená…

TEFL je asi nejznámější a nejrozšířenější certifikát, hodí se hlavně pro začínající lektory. Kurz zahrnuje 100‒180 hodin výuky a 6‒12 hodin praxe ve třídě (reálné výuky studentů). Požadavkem stanoveným British Council pro agentury poskytující certifikát je minimální rozsah kurzu 106 hodin (100 hodin teorie a 6 hodin praxe). Proto neinvestujte do kurzu s menším rozsahem (na internetu narazíte na 60 hodin, 70 hodin apod.). Jsou to vyhozené peníze, protože tento certifikát vám neuzná většina škol, které ho požadují. Výuková střediska najdete po celém světě a ta se samozřejmě liší jak kvalitou, tak cenou. V Evropě si oproti například takové Asii za kurz připlatíte, ovšem více se naučíte. Obecně se cena pohybuje mezi 300‒2000 USD. Délka kurzu může být také různá, od pár týdnů až do několika měsíců. Certifikát TEFL je možné absolvovat i kompletně online – bez praxe a výuky ve třídě. (V tom se liší od certifikátu CELTA, který musíte projít osobně, nebo alespoň kombinovaně – teorie online a povinná praxe ve třídě samozřejmě osobně.) Online varianta má samozřejmě mnoho výhod – můžete lekce mít v době, kdy se vám to nejlépe hodí (třeba večer po práci), a také je můžete opakovat. Nebudete potřebovat hromady knížek a materiálů, čímž šetříte nejen peníze, ale i lesy. Já osobně jsem absolvovala pouze online kurz.

Je ovšem potřeba vzít v potaz, že většina asijských škol nerozeznává kvalitu programu TEFL. Především v jazykových školách jim zkrátka stačí, že máte „papír“. Pokud ale budete chtít učit v některé z nejoblíbenějších destinací, kde dosáhnete i na nejvyšší mzdy a řadu benefitů, měli byste zvážit investici do řádného kurzu s osobní docházkou a hlavně praxí. To samé vyžadují například i výběrové školy, státní programy nebo univerzity. Mějte ovšem na paměti, že tyto země či školy mají většinou i další požadavky jako zkušenosti či VŠ diplom z oboru učitelství. Pokud předem víte, kde chcete učit, vyberte si kurz podle toho. Pokud to zatím nevíte, obecně bych doporučila, abyste si položili následující otázku: „Chci učit dlouhodobě?“ Pokud ano, zvolte kurz s praxí. Budete si výukou pouze přivydělávat na cestách a často se přesouvat do nových destinací? V tom případě vám bude stačit online kurz.

Kde v ČR certifikát získat (na internetu najdete mnoho dalších míst):

–
TEFL Worldwide Prague

–
The Language House TEFL

–
TEFL in Prague

–
Pro plně online kurz mohu doporučit i-to-i

Certifikát CELTA

CELTA je zkratkou „The Cambridge Certificate in English Language Teaching to Adults“. Jak název napovídá, certifikát CELTA patří do skupiny cambridgeských certifikátů, které vám vystaví University of Cambridge Local Examinations Syndicate (UCLES), součást University of Cambridge, jedné z nejprestižnějších univerzit na světě. Pro získání certifikátu si můžete vybrat z více než 300 školicích center v 70 zemích světa. Kurz má 120 hodin a skládá se ze dvou částí – metodologie a praxe. V části metodologie se účastníci učí techniky výuky, sestavování výukových plánů, testování a hodnocení studentů, management třídy a různé další aspekty výuky cizích jazyků. V praktické části studenti vedou reálné hodiny pod dohledem lektorů. To zahrnuje i zpětnou vazbu od lektorů a pomoc při plánování hodin. Kurz je většinou čtyřtýdenní, velice intenzivní (od rána do večera), a jeho cena se pohybuje kolem 30 tisíc korun. Kurz CELTA je zaměřen primárně na výuku angličtiny pro dospělé. Není zakončen žádnou zkouškou, ale uchazeči skládají vstupní pohovor a jsou hodnoceni v průběhu celého kurzu. Certifikáty získají ti, kteří úspěšně absolvovali praktickou výuku a získali kladné hodnocení u všech čtyř seminárních prací. Jazyková úroveň uchazečů by měla být minimálně na stupni C1 Společného evropského referenčního rámce a výhodou je, že se od vás nevyžaduje žádná předchozí zkušenost s výukou jazyka. Platnost certifikátu je neomezená.

CELTA certifikát je populární ve Velké Británii a oproti TEFL certifikátu je přísnější, mnohem více zaměřený na praxi, a kurzů je potřeba se zúčastnit osobně. Nevýhodou může být, že některá školicí centra vyžadují od uchazečů vysokoškolské vzdělání. Tak jako u ostatních certifikátů platí, že mimo Evropu je jeho pořízení levnější.

V České republice jsou momentálně 4 školicí centra, kde můžete získat certifikát CELTA:

1.
Brno: AKCENT IH Prague – off-site at ILC International House Brno

2.
Brno: Masarykova Universita

3.
České Budějovice: Evropské centrum jazykových zkoušek, Jazyková škola s právem státní jazykové zkoušky (Platinum Centre)

4.
Praha: Akcent International House Prague

TRINITY certificate in TESOL

Plný název zní „The Trinity Certificate in Teaching English to Speakers of Other Languages“ a kvalifikuje vás k výuce angličtiny pro dospělé. Kurz pro získání tohoto certifikátu je ze všech nejintenzivnější a trvá 4‒6 týdnů. Některá školicí centra poskytují i variantu dlouhodobějšího a méně intenzivního kurzu, většinou od tří měsíců déle. Minimální počet hodin je 130 a to kombinovaného studia (docházka do školicího centra a samostudium) a praxe minimálně 6 hodin. Uchazeči musí mít perfektní angličtina a většinou i vysokoškolský diplom. Školicích center je přes 100, většina z nich se nachází ve Velké Británii, nicméně najdete je i v dalších 17 zemích včetně České republiky. Pro úspěšné zakončení a získání certifikátu musí studenti odučit minimálně 6 hodin ve třídě a odevzdat čtyři nebo pět písemných úkolů v průběhu kurzu a často dostanou i test z gramatiky či fonologie.

Jak si vybrat program

Jak jste již jistě pochopili, nejen že existují tři druhy certifikátu, ale ještě jsou stovky až tisíce školicích center. A teď se určitě ptáte, čím se při výběru řídit. Tak si to pěkně shrneme a přidám vám pár tipů, podle čeho vybírat dobré školicí centrum a program.

V prvé řadě se (třeba podle informací, které jsem vám teď poskytla) rozhodněte, který typ certifikátu chcete získat. Pak zvažte, zda chcete učit dlouhodobě či krátkodobě, v kterých zemích a na jakých školách. Podle toho se rozhodněte, zda bude chtít kurz onsite (osobní docházka) či online s praxí nebo bez. Vezměte v úvahu i vaše finanční možnosti a návratnost – pokud si chcete na cestě kolem světa sem tam měsíc přivydělat na jídlo a hostely, nejspíše se vám nevyplatí dát 50 tisíc korun za kurz.

Na co hledět při výběru školicího centra a kurzu:

–
Vyberte si školicí středisko, které má nějakou tradici a historii.

–
Čtěte recenze a reference.

–
Věnujte pozornost kvalitě lektorů. Měli by mít vysokoškolské vzdělání v oboru.

–
Zjistěte, kolik na kurzu bude studentů (a to i v případě online kurzu), abyste si byli jistí, že na vás lektor bude mít čas, případně bude možné s ním komunikovat po e-mailu.

–
Vyzkoušejte, jestli jsou vám lektoři či zaměstnanci školicího centra ochotni radit či poskytovat nějaké informace i předtím, než si zaplatíte jejich kurz.

–
Jsou ke kurzu nějaké bonusy jako výukové materiály či bonusové lekce (zaměřené např. na výuku dětí nebo business angličtiny)?

–
Vyberte si takové středisko, které vám i po absolvování kurzu poskytne servis a pomůže s hledáním práce. Pokud takový servis nabízí, zjistěte si, na jak dlouhou dobu po absolvování kurzu.

Jak by měl ideálně vypadat servis školicího centra po absolvování kurzu, s čím vším by vám měli být schopni pomoci?

–
Poradit s výběrem destinace (s ohledem na váš zájem a kvalifikaci).

–
Pomoci se zorientovat na trhu ESL práce („English as a second language“), abyste pochopili, jak funguje, a byli jste schopni zjistit, kde je poptávka po učitelích.

–
Pomoci se sestavením životopisu a motivačního dopisu.

–
Spolupracovat se sítí škol v různých zemích, kam umísťují učitele, kteří u nich absolvovali kurz a získali certifikát (některá centra přímo nabízí i placené stáže).

–
Připravit na pohovor (i po Skypu), některá střediska pracovní pohovory sama zprostředkovávají.

–
Poradit vám před podepsáním kontraktu, na co si dát pozor, případně poskytnou konzultaci, jestli je smlouva obsahově a právně v pořádku.

–
Poradit, co vše je třeba zařídit před cestou.

–
Zasílat pravidelně newsletter s informacemi o volných pracovních pozicích.

Pokud jste se rozhodli některý z kurzů absolvovat, dám vám na závěr ještě pár rad:

–
Před začátkem kurzu si zopakujte gramatiku. Kurz není zaměřen na výuku angličtiny jako takové a věřte mi, že když věnujete čas opáčku, ušetří vám to pak spoustu času a starostí s porozuměním během samotného kurzu.

–
Při vedení ukázkových hodin se nesnažte být za každou cenu kreativní a originální, spíše se držte naučených postupů a doporučení lektorů. Když už jste si zaplatili ukázkové hodiny, snažte se z nich vytěžit co nejvíce a pozorně sledujte, jak vedou hodiny lektoři i vaši spolužáci.

–
Nepanikařte, když vám to ze začátku nepůjde – kurz je od toho, abyste se to naučili. Umět anglicky neznamená automaticky umět angličtinu učit.

Praxe a kde ji získat

Mít či nemít praxi? Většina lidí si myslí, že je jen tak bez praxe nikde nezaměstnají. Nikdy jsem neučila, takže musí být jasné, že to neumím – kdo by mě za to platil? Uberte z katastrofálních scénářů, není to tak dramatické. V mnoha školách praxi od zahraničních učitelů nepožadují vůbec. A takových míst je spousta. Na spoustě škol v rozvojových zemích učí angličtinu místní učitelé, kteří sami anglicky téměř neumí, maximálně jsou o dvě kapitoly napřed před svými studenty. A ta výslovnost! Slyšeli jste někdy mluvit anglicky například Vietnamce? Ti totiž ve svém mateřském jazyce nevyslovují poslední hlásku ve slově. A tak vám Vietnamec neřekne „rajs“, ale „raj“. Vy tak musíte být téměř telepat, abyste pochopili, že mluví o rýži. Právě z toho důvodu na mnoha školách bohatě stačí, když jste Evropan a máte dobrou výslovnost, protože právě na ni se budete při výuce zaměřovat. Gramatiku mohou učit místní. Školy ve venkovských oblastech mnoha zemí světa si nemohou dovolit platit učitelům moc peněz, nebo si je dokonce nemohou dovolit platit vůbec a jsou závislí na dobrovolnících. Takové školy mají samozřejmě i mnohem nižší požadavky na kvalifikaci zahraničních učitelů. A tak sice na mezinárodní soukromé škole v Jižní Koreji pro děti prominentů nemáte bez praxe šanci, ale zkuste třeba základní školu v Saigonu a zaměstnání jistě seženete bez problémů.

Tím ale nechci vůbec říct, že praxe je zbytečná. Máte-li praxi, potenciálního zaměstnavatele snáz už ze životopisu přesvědčíte, že učit umíte. Nehledě na to, že pro vás je samozřejmě také výhodou – nebudete se cítit nervózně před třídou o 40 studentech, zvládnete management třídy a přípravu na hodiny. Budete zkrátka vědět, co děláte. V neposlední řadě si také mnohem více vyděláte. Ano, s praxí budete mít šanci sehnat mnohem lépe placenou práci, než coby začínající učitel. Dále je třeba si uvědomit, že vaše šance získat výborně placenou práci jsou už tak sníženy tím, že nejste rodilí mluvčí. A tento nezaviněný „hendikep“ je potřeba nějak dorovnat, abyste byli konkurenceschopní na trhu práce. Kromě vysokoškolského vzdělání a mezinárodního certifikátu, je to samozřejmě praxe, která vás posune výše. Jenže kde k ní přijít?

Můžete využít některý z následujících tipů, jak získat praxi hodnou zmínky v životopise:

–
Prohledejte inzeráty jazykových školy ve vašem městě, třeba někde potřebují učitele. Momentálně nikdo neshání? Zkuste jazykové školy obejít osobně a zeptat se. Nabídněte, že byste byli ochotni pracovat jako záskok, když nějaký učitel onemocní.

–
Vyvěste inzeráty na univerzity. Nabídněte soukromé hodiny nebo hodiny pro menší skupinky lidí někde v příjemném prostředí kavárny za rozumnou cenu. Nezapomeňte napsat inzerát i v angličtině, na univerzitách studují i studenti z jiných zemí např. v rámci programu Erasmus a ti by mohli mít zájem procvičovat angličtinu. Nebo navrhněte kombinaci angličtiny a češtiny.

–
Nabídněte dobrovolné kurzy angličtiny v centrech mládeže či základních školách. Pokud škola již odpolední kroužek angličtiny pro děti má, zkuste se nabídnout jako asistent. Budete nejspíš muset učit zadarmo, ale dvakrát týdně dvě hodiny se zvládnout dají a investovaný čas se vám později při hledání vaší vysněné práce v zahraničí mnohonásobně vrátí.

–
Jako dobrovolník se můžete nabídnout i skautské organizaci nebo se zeptejte v místní YMCA organizaci, zda by neměli zájem o kurzy angličtiny.

–
Spousta volnočasových kroužků v odpoledních hodinách po školní výuce již existuje. Najděte ty ve vašem okolí, osobně je obejděte a nabídněte se jako asistent.

–
Nestáli by o kroužek angličtiny v místní knihovně? Nebo v domově důchodců? Buďte kreativní…

–
Můžete si založit vlastní YouTube kanál s vlastními lekcemi angličtiny.

–
Zjistěte, zda někde najímají lektory na letní jazykové kurzy v době prázdnin.

–
Věděli jste, že existují letní příměstské tábory s výukou angličtiny, letní intenzivní jazykové pobyty (v České republice i v zahraničí) nebo něco jako „dovolená s jazyky“? S dostatečným předstihem si na internetu prohledejte tyto nabídky a zkuste pořadatele oslovit. I dva týdny výuky na táboře se počítají.

–
Hledejte nejen na klasických webech s nabídkami práce, ale zkuste i specializované weby zaměřené na jazyky (například www.jazyky.com – rubrika „Práce pro lektory“)

–
One-to-one tutoring je skvělou možností, jak získat praxi. Zeptejte se známých, zda někdo z nich nebo jejich dítek nepotřebuje doučování angličtiny. Rozneste letáky do škol, vylepte plakáty s nabídkou soukromých hodin v odpoledních či večerních hodinách.

Praxi už tedy máte, teď si ji nezapomeňte napsat do vašeho životopisu. Ať už jste doučovali sousedovic kluka, nebo byli na týdenním letním jazykovém táboře, napište to tam. I když vám to možná připadá jako prkotina oproti rokům odučeným na vysoké škole, kterými se mohou pochlubit jiní učitelé, každá praxe se počítá…

Pokud stále praxi nemáte a nedaří se vám ji získat, nezoufejte. Udělejte si alespoň mezinárodní certifikát, na mnoha školách je to vnímáno jako druh tréninku (obzvláště typ certifikátu zahrnující monitorovanou praxi ve třídě).

Na závěr ještě jedna bonusová možnost – získejte praxi i certifikát zároveň. Některé zahraniční jazykové agentury nabízejí kromě kurzů na získání mezinárodního certifikátu také možnost odjet do zahraničí na stáž, která se skládá jak z výuky angličtiny ve vybrané škole, tak získání mezinárodního certifikátu. V praxi to vypadá například tak, že dva měsíce učíte v podstatě na bázi dobrovolnictví (nedostáváte žádnou mzdu), nicméně máte hrazené ubytování a nějaký výlet do okolí. A hlavně, během pobytu absolvujete kurz a získáte certifikát TEFL. Letenky a jídlo si samozřejmě platíte sami, ale výhodou je, že pro zapojení do takového programu nemusíte mít vysokoškolský titul ani žádnou dřívější praxi. Tu tam naopak získáte. Můžete takto odletět například do Jižní Afriky, Kolumbie nebo Kambodže a po dokončení stáže vám již nic nebude bránit najít si přímo tam práci. Budete už znát prostředí, místní poměry, budete tam mít již nějaké kontakty a sama agentura vám může s hledáním pomoci. Zkuste například stránky i-to-i.com. Pečlivě si pročtěte jednotlivé programy, některé jsou totiž pouze pro držitele pasu anglicky mluvících zemí, u jiných se ovšem v požadavcích dočtete, že kandidát musí být „fluent speaker“ – a to vy přece jste.

Dobrovolnictví jako zkušenost i praxe

O tématu dobrovolnictví by se dala napsat celá další kniha a také já bych se mu teď chvíli ráda věnovala. Jak již víte, osobně mám několikaměsíční zkušenost s výukou angličtiny jako dobrovolník na indonéském ostrově Lombok a byla to pro mě nezapomenutelná životní zkušenost.

Proč dobrovolničit? Důvodů může být řada:

–
Toužíte pobývat delší dobu v nějaké konkrétní zemi, ale je problematické získat pracovní povolení nebo ve vámi vybrané lokalitě nejsou v nabídce placené pozice pro zahraniční učitele. To je třeba případ Indonésie. Chudá země, kde si mohou dovolit platit zahraniční učitele a sponzorovat jim pracovní víza pouze vybrané mezinárodní a soukromé školy.

–
Chcete jet do Latinské Ameriky a nechcete žít v metropoli, ale na malém městě, kde to budete mít kousek do přírody, do hor. Jenže v rozvojových zemích nejsou na učitele ve venkovských oblastech peníze. Jako dobrovolník tam však seženete práci raz dva.

–
Nebo jste si vybrali nějakou destinaci, kde mají vysoké požadavky na kvalifikaci a ta vám chybí (vysokoškolský titul, mezinárodní certifikát). Zkuste se poptat v neziskovkách – jelikož za práci nedostanete zaplaceno, nebude jim většinou vadit, že vám chybí nějaký ten „papír“.

–
Nemáte žádnou praxi, nikdy jste neučili, prostě jste úplní „nováčci“? Dobrovolnické stáže jsou skvělou příležitostí, jak praxi získat a zjistit, jestli je učení vůbec práce pro vás ještě předtím, než podepíšete s nějakou školou kontrakt.

–
Nemáte tolik času nebo se nechcete v dané zemi zdržet dlouho, tudíž se vám nehodí podepsat kontrakt na rok či dva? Jako dobrovolník můžete učit klidně i jen pár týdnů či měsíců…

–
Prostě chcete pomáhat, udělat něco dobrého pro jiné a zároveň i pro sebe. To je více než dostačující důvod, proč pracovat jako dobrovolník.

Co vám takové dobrovolnictví dá? Především pocit uspokojení, že děláte něco pro druhé. A ten je nenahraditelný.

S dětmi, které budete učit, navážete mnohem přátelštější a neformálnější vztah než kdybyste učili jako zaměstnanec školy. Kromě vyučování si s nimi budete hrát či malovat, většinou dostanete také příležitost vést nějaké mimoškolní kroužky. V mnoha zemích jistě ocení, když kromě angličtiny dětem předáte něco o vaší kultuře nebo naučíte základy hygieny a zdravotní výchovy. Já jsem například na odpoledních kurzech angličtiny věnovala pár hodin ekologii a životnímu prostředí, neboť o nutnosti ochrany přírody neměli místní děti ani základní povědomí. S menšími dětmi jsme zase vyráběli odpadkové koše na školní dvůr. Pokud jste iniciativní, kreativní a bude vás to bavit, nikdo vám v takových aktivitách jistě bránit nebude.

Většina organizací, které dobrovolníky do škol najímají, vám bude umět zařídit ubytování v nějaké místní rodině, což je jistě zajímavá zkušenost sama o sobě. Žít s místními přímo v jejich domácnosti totiž vaši zkušenost obohatí mnohem více, než kdybyste bydleli v hostelu nebo pronajatém bytě. Navážete mnohem bližší kontakt s místní komunitou, budou vás považovat za vlastní a podle toho se k vám chovat. Poznáte, jak se v dané zemi opravdu žije, jaké mají tamní lidé návyky, kulturu, jak vypadá jejich všední den, jejich radosti i starosti. Mnoho učitelů v cizině bydlí s dalšími učiteli a stýkají se převážně s ostatními expaty žijícími ve městě, což je dle mého názoru škoda. Pronikněte mezi místní, žijte v „náhradní rodině“. Nebudete se cítit tak osmělí a možná si najdete přátele na celý život. Poznejte více do hloubky zemi, která je vaším dočasným domovem.

Jak vybrat správný projekt a organizaci?

Jste-li odvážní nebo zcestovalí dobrodruhové, můžete se pustit do hledání práce tím nejjednodušším způsobem – přímo na místě. Našetřete si dostatečnou finanční rezervu, kupte si letenku do vaší vysněné destinace a pak hledejte. Ptejte se místních, obejděte školy, dětské domovy, „googlete“, jaké charitativní projekty běží ve vašem okolí. Pokud sháníte práci osobně, máte obrovskou výhodu – můžete si prohlédnout místo, kde budete učit, mluvit osobně s lidmi, kteří mají projekt na starosti, sjednat si bydlení a rovnou si ho také prohlédnout a domluvit si podmínky. Vše uvidíte na vlastní oči a je tak mnohem menší riziko, že vás někdo napálí.

Druhou možností je domlouvat si práci a podmínky sice sami, ale na dálku. Najděte si na internetu místní neziskové organizace či školy a kontaktujte je e-mailem, telefonicky nebo po Skypu, pokud je ta možnost. Připravte se ale na to, že mnoho jich ve venkovských nebo odlehlejších oblastech nemá kvalitní internet, natož Skype či jiné moderní online komunikační prostředky. Také se vám může se stát, že vám po e-mailu někdo naslibuje hory doly (jak se říká, „papír snese všechno“), přijedete na místo a budete nemile překvapeni. Více studentů ve třídě nebo horší pracovní podmínky a nedostatek učebních pomůcek jsou ještě drobnosti, které se dají překousnout. Mohlo by se vám ovšem také stát, že nebudete mít kde bydlet, budou po vás chtít učit dvojnásobný počet hodin a jiné větší nepříjemnosti. A když jste v cizí zemi, daleko od domova, nikoho tam neznáte, nemáte plán B, zpáteční letenku za půl roku… nikomu bych takovou zkušenost nepřála.

Proto pokud nejste zrovna ten typ střelce, který se někam vypraví a pak teprve vše řeší, sjednejte si práci přes nějakého zprostředkovatele. Neziskových organizací, které vysílají dobrovolníky do zahraničí, je mnoho. Podají vám detailní informace o projektu, zařídí místo, datum nástupu, bydlení, poradí vám s vízem a jinými nezbytnostmi. Tento postup doporučuji především těm, kteří se takto vydávají poprvé, nemají žádné zkušenosti a tápou, co vše by si měli zjistit, zařídit a jak si vlastně dobrovolnickou práci sehnat. Jak bylo již řečeno výše, organizací a projektů je mnoho. Jak si ale vybrat ten správný a no co si dát pozor? Neboť i výjezd přes neziskovku se může obrátit v hořkou zkušenost, nebo dokonce noční můru.

Rozhodně byste měli vybírat velice pečlivě a věnovat dostatek času „průzkumu trhu“. Existuje spousta dobrovolnických projektů, které si za zprostředkování účtují poplatek. Pokud v rámci poplatku hradíte ubytování a stravu, pak to může být v pořádku. Často se ovšem jedná též o „poplatek vysílající či přijímající organizaci“ a tady už dobře zvažte, zdali do toho chcete jít. Abyste totiž nebyli překvapeni – poplatky se mohou pohybovat i v řádu desetitisíců! Pět tisíc korun za měsíc na pokrytí nákladů organizace na vaši dopravu a dalších drobných výdajů při ochraně pralesa na Sumatře je částka, která se z mého pohledu dá přijmout. Osmdesát tisíc za to, že se pojedete starat o slony do Afriky, to už je na mě trochu moc. Dle mého názoru platit někomu jen za to, že mohu zadarmo pracovat, je postavené na hlavu.

Na stránce Projects Abroad například najdete ceník všech programů pro dobrovolníky, které tato organizace zprostředkovává. V ceně máte sice ubytování, jídlo, transport, pojištění a další věci, no ale řekněte sami – 3 tisíce USD za měsíc v Kostarice, není to trochu přehnaná cena?

U neziskové organizace Openmind Projects už se dostanete na přibližně 500 USD za měsíc, v ceně je též ubytování a jídlo, což už možná některým z vás bude stát za zamyšlení. Zkuste si spočítat, jaké náklady byste měli měsíčně za ubytování a jídlo, kdybyste si ho obstarávali sami, a uvidíte.

Dobře zvažte, kolik a jestli vůbec jste schopni a ochotni do počátečního poplatku investovat a především zjistěte, na co budou peníze použity – jestli na uhrazení vašich nákladů, nebo jsou to pouze peníze pro agenturu (poplatek za zprostředkování).

O co dalšího byste se měli ještě zajímat?

–
Zjistěte si co nejvíce o organizaci, přes kterou budete vyjíždět – jak dlouho funguje a jestli je spolehlivá. Nejlepší je kontaktovat předchozí dobrovolníky a poptat se jich, jak vše probíhalo a jestli byli spokojeni. Ti vám určitě lhát nebudou a mohou vám být výborným zdrojem informací, které byste se jinak nedozvěděli. Od nich nejlépe zjistíte, do čeho jdete a na co se máte připravit.

–
Zda potřebujete nějakou kvalifikaci.

–
Kam přesně jedete (město, jméno a adresu školy či dětského domova).

–
Zda je to jednorázový projekt či projekt dlouhodobějšího charakteru a jak dlouho byste tam měli zůstat. Některé organizace totiž vyžadují i od svých dobrovolníků kontrakty na delší dobu (klidně několik měsíců či rok). Ono u výuky angličtiny to i dává smysl – seznámit se se studenty, způsobem výuky, materiály, zapadnout a osvojit si nějaký systém vám bude trvat i pár týdnů. A aby výuka měla smysl, musí být kontinuální. Budou-li se se učitelé budou střídat každý měsíc, studenti se nic moc nenaučí.

–
Kolik hodin denně/týdně budete pracovat. Upřesněte si, kolik hodin čistého času zabere vyučování a kolik budete moci věnovat přípravě.

–
Bude náplní vaší práce pouze výuka, nebo i nějaké další „třídnické“ povinnosti, jako například rodičovská setkání či mimoškolní aktivity s dětmi?

–
Za co budete mít odpovědnost? A především, budete moct disponovat penězi organizace (například na nákup učebnic nebo psacích pomůcek)?

–
Budete mít k dispozici učební osnovu, pomůcky a materiály jako jsou učebnice a další nezbytnosti?

–
Zjistěte si podrobnosti ohledně zázemí. Zařídí vám organizace ubytování? Budete bydlet v hostelu, v rodině nebo přímo ve škole? Bude vám ubytování poskytnuto zdarma, nebo si ho budete muset hradit? Ty samé otázky pokládejte ohledně stravy, transportu z letiště na místo určení a dalších důležitých věcí.

–
Přepokládané náklady – co všechno si budete muset hradit sami, kolik to bude stát, ale i na kolik vychází běžný život ve vybrané destinaci (veřejná doprava, potraviny a oblečení).

–
Dostupnost zdravotní péče a její kvalita. Kde je nejbližší klinika či nemocnice? A jaké léky byste si měli vzít s sebou z domova (ne všude jsou dostupné stejné léky jako u nás)?

–
S kým budete spolupracovat, kdo se o vás postará po příjezdu a vysvětlí podrobnosti vaší práce? Na koho z vysílající organizace se můžete konkrétně obrátit v případě jakýchkoliv dotazů či problémů?

Kde hledat?

Pokud vás dobrovolnictví zaujalo, zde nabízím pár tipů na organizace a stránky, kde se můžete poohlédnout. Doporučuji je pravidelně sledovat, nebo alespoň jednou za čas projít. Občas se totiž mezi projekty objeví i nějaký na podporu vzdělávání, v rámci kterého se můžete uplatnit jako učitel. Pokud se necítíte na samostatné vedení vlastní třídy, hledejte pozici asistenta učitele nebo konverzačního partnera.

České weby s pracovními nabídkami:

INEX-SDA – nezisková organizace, která zprostředkovává krátkodobé i dlouhodobé pobyty v zahraničí. Dvoutýdenní workcampy i roční pobyty, v nabídce projektů najdete i poptávky po učitelích angličtiny.

HedvabnaStezka.cz – sledujte sekci „Help-campy“ a „práce v zahraničí – nabídky neziskových organizací“. Zde jsem našla „svůj“ help-camp já a občas se zde objeví něco, co by mohlo zaujmout také vás.

Adra – česká sekce mezinárodní humanitární organizace. V záložce „Pomoc v zahraničí“ zadejte filtr „Rozvojové projekty“ a tady najdete i projekty na podporu vzdělávání.

Dobrovolník.cz – články o dobrovolnictví, aktuální nabídka dobrovolnických pozic, spíše pro zaměřené na práci v České republice (dobrá je například praxe na letním jazykovém táboře…), příběhy, fotografie, poradna a další.

Charita ČR – nevládní organizace, příležitostně vypisuje i dobrovolnické příležitosti v zahraničí.

AIESEC – nabídka placených i dobrovolnických stáží pro studenty. Studenti se mohou zúčastnit programu Global Talent, v rámci něhož se můžete zúčastnit profesní stáže o délce 6‒72 týdnů) v jedné z těchto partnerských zemí: Belgie, Kolumbie, Maďarsko, Německo, Norsko, Peru, Polsko či Rumunsko. Dále se mohou zapojit do programu Global Citizen, který funguje na principu dobrovolnictví. Zde se jedná o stáže v délce 6‒12 týdnů. Partnerskými zeměmi jsou: Brazílie, Egypt, Indonésie, Kolumbie, Norsko, Rumunsko, Rusko, Srí Lanka, Tchaj-wan a Turecko.

Brontosauři v Himalájích – projekt je zaměřen na podporu školy ve vesnici Mulbekh v indických Himálajích. Zajišťuje sponzorování, odbornou asistenci při rozvoji školy a dobrovolníky z České republiky na pomoc při opravách budovy a školní výuce.

Surya – Toto občanské sdružení postavilo ekologickou školu v himálajské vesnici Kargyak. V současné době hledají dobrovolníky na pozici „učitel anglického jazyka“ na dobu minimálně 6 týdnů.

Evropská dobrovolná služba – dobrovolnické projekty v EU a dalších partnerských zemích pro mládež ve věku 17‒30 let na dobu 2‒12 měsíců. Dobrovolníkovi je hrazeno ubytování, strava, pojištění, 90 % cestovních nákladů a během svého pobytu dostává kapesné. Cílovými oblastmi jsou evropské země, region Kavkazu, severní Afrika, Turecko a příležitostně i další země světa.

Zahraniční weby s pracovními příležitostmi:

Databáze workcampů v zahraničí – krátkodobé dobrovolnické projekty. Na záložce „Work Types“ použijte filtr „Teaching“ a najdete spoustu zajímavých projektů na pár týdnů. Například výuku angličtiny pro chudé, postižené či jinak znevýhodněné děti v Ho Chi Minh City ve Vietnamu. Najít si pak dlouhodobější placenou práci bude zrovna v tomto městě opravdu hračka.

United Vision – organizace, která primárně vysílá vyškolené dobrovolníky do Mexika, aby zde vedli bezplatné lekce angličtiny. Pomoc je zaměřena na venkovské oblasti s potenciálem rozvoje cestovního ruchu. Smyslem je, aby se místní obyvatelé díky znalosti angličtiny mohli lépe uplatnit na lokálním pracovním trhu, případně mohli provozovat vlastní podnikatelské aktivity spojené s turismem.

HelpX – nabídky práce za stravu a ubytování. Tisíce inzerátů z celého světa a mezi nimi i řada poptávajících právě učitele angličtiny.

GoAbroad – výběr zemí a projektů, dobrovolnických i placených učitelských pozic.

Workaway – Indie, Nepál, Indonésie, Vietnam, Thajsko a další. Tam všude hledají dobrovolníky – stačí si zadat do filtru „Teaching English“ a vybrat si některou z nabídek.

H.E.L.P. – jak se stát dobrovolným učitelem angličtiny v Malawi, jedné z nejchudších zemí světa.

Pokud jste rozhodnuti pro dobrovolnictví a na těchto stránkách jste si nevybrali, neházejte flintu do žita. Hledejte, sbírejte informace, prověřujte… a hlavně vyražte! Nenechte se ničím odradit, protože vás čeká nezapomenutelná životní zkušenost, která možná úplně změní váš život. Třeba se vám zalíbí natolik, že se k dobrovolnické práci budete vracet znovu a znovu, jako například můj známý Pavel Novák, který se do indické školy v Jaipuru vrátil jako učitel dokonce pětkrát.

O jeho zkušenosti si můžete přečíst v následujícím krátkém rozhovoru:

Pavle, pověz nám, v jaké zemi a jak dlouho jsi učil?

„Učil jsem v Indii pět sezón – dohromady 30 týdnů.“

Měl jsi nějaké předchozí zkušenosti či kvalifikace?

„Mám vysokoškolský titul, ovšem z jiného oboru než pedagogiky. Také mám praxi vysokoškolského učitele a odborného školitele, ale o těch jsem se spíš jen (naivně) domníval, že mi v Indii nějak pomohou…“

Proč jsi se do toho pustil a jak jsi našel práci v Indii?

„Na začátku bylo rozhodnutí jet někam učit, pak hledání na internetu. Do té doby jsem vydělával peníze, věnoval jsem se rodině a bavil jsem se. Byl čas zkusit udělat něco většího pro někoho jiného. Přispět nadaci, která živí především vlastní manažery, nebo na dálku adoptovat dítě a pochybovat, zda to na druhé straně je vůbec realita, mi nestačilo. Našel jsem základní školu provozovanou nadací v západoindickém velkoměstě Jaipur, která je výhradně pro děti z místního slumu. Po nalezení školy jsem ale musel být ještě hodně iniciativní…“

Měl nějaký vliv fakt, že nejsi rodilý mluvčí?

„Při shánění práce to překážkou nebylo. V prvním roce učili spolu se mnou po krátkou dobu Američané a Australané. Na začátku jsem se jich úzkostně ptal, jestli nemám škodlivý přízvuk a tak vůbec. Neřekli mi, že nemám přízvuk, řekli, že všechny ty děti mají příšerný přízvuk a ať je toho přízvuku zbavím. To byli hodní. Tedy ti Američané a Australané. Indičtí žáci nebyli hodní při žádné příležitosti, ale dalo se to zvládnout.“

Co pro tebe bylo na začátku nejtěžší?

„Nejtěžší bylo vyrovnat se s rozdílnou kulturou a naučit se v ní žít. Všude kolem je špína a nepořádek, v některých případech dost nechutný. Žádná z lidských činností od silničního provozu přes nakupování v obchodech až po školní výuku nemá pravidla.“

Měl jsi nějaké problémy, například s adaptací na nové prostředí, kulturními rozdíly?

„Problémy byly právě s těmi kulturními rozdíly, ale daly se zvládnout. Dané slovo nemá žádnou váhu a většina slibů je planá („Už nikdy to neudělám, pane učiteli!“). Číselné údaje – časové, finanční, popisované nebo slibované – mají pouze symbolický význam a zpravidla jsou zcela nereálné (,Začínáme vždycky v sedm. Potrvá to dvě minuty. Bude to stát padesát rupií.‘).“

Máš ze svého pobytu nějaké negativní zkušenosti?

„Smutné pro mě bylo zjištění, že západní země sice udělaly v téhle zemi leccos dobrého, ale zároveň při tom napáchaly i mnoho zlého. Zejména vnucování západních hodnot a politických konceptů vede k vytvoření pouhé hry na západní prostředí. A tyhle země si přitom, až na pár výjimek, nepřevzaly od Indie nic jiného než kuchyni.“

Co tvé plány do budoucna?

„V budoucnu se do Indie ještě vrátím, asi i několikrát, a na ,svoje‘ děti se určitě podívám. Na desetitýdenní učení už to ale nevidím.“

Máš nějaký tip nebo doporučení pro mé čtenáře, kteří uvažují, že by do toho také šli?

„Nenechte se naverbovat zprostředkovatelskými agenturami, většinu peněz utratíte za nesmysly a platy jejich manažerů. Nechci žádnou z těch agentur jmenovat, ale ani nemusím – podle mě jsou to všechny.“

Čekejte nečekané.

Nebuďte tam nemocní.“

Konec ukázky.

Více o knize na: travelbible.cz/knihy.